Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-22 00:00:00

В березні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до Роздільнянського районного суду Одеської області з позовом про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування інформації та стягнення моральної шкоди. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позов підтримали та просили його задовольнити, посилаючись на те, що [PERSON] є приватним підприємцем (свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця серії [NUMBER] від 16.04.2002 року). Від його діяльності - виробництво деревяних виробів та роздрібна торгівля з лотків і на ринках (свідоцтво платника єдиного податку серії [NUMBER] від 30 травня 2012 року). До січня 2008 року, він виготовляв столярні вироби в сараї, що розташований на території його присадибній ділянці по [ADDRESS], а після заборони встановленою Постановою № 1 Головного державного санітарного лікаря Роздільнянського району Одеської області від 28 січня 2008 року, він столярні вироби за даною адресою не виготовлює, будь - яких робіт пов`язаних з виготовленням столярних виробив, їх фарбуванням та інше, на присадибній ділянці чи в господарських спорудах не виконує, ніяких дерев`яних відходів на своїй присадибнsй ділянці не спалює. Згідно договору позички від 30 серпня 2013 року, позивач орендує приміщення в ТОВ «Раздільтрассервіс», яке розташоване по [ADDRESS] де і займається своєю підприємницькою діяльністю. Однак його сусіди - відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], постійно звертаються в різні інстанції та державні установи з безпідставними скаргами на нього чим розповсюджують неправдиву інформацію, яка порочить його честь, гідність та ділову репутацію. Представники позивача вважають, що відповідачи [PERSON], [PERSON], [PERSON], порушили вимоги ст.277 та ст.302 ЦК України, оскільки поширили відносно позивача [PERSON] завідомо недостовірну, негативну, нічим не підтверджену інформацію, яка на їх думку порушує особисті немайнові права позивача і підлягає спростуванню, а тому просили позов задовольнити в повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та їх представник [PERSON] в судовому засіданні просили відмовити у задовленні позову, посилаючись на його не доведеність, надавши суду заперечення, в яких зазначили, що у позовній заяві ставиться питання про визнання недостовірною інформацію, що позивач займається підприємницькою діяльністю не за місцем свого проживання, а в [ADDRESS] у приміщенні Роздільнатранссервіс, з посиланням на комісії Роздільнянської РДА, однак не надав доказів, що ці комісії перевіряли цей факт і зафіксували надлежно обладнану майстерню (наявність верстатів, деревини, води, електропостачання, документів на відходи, сертифіката на виготовлену продукцію) і інших дозвільних документів, тобто інформацію в заяві від 02.07.2013 року. Також, позивач просить визнати недостовірної інформацію в урядову гарячу лінію. Однак, оперуючи достовірними доказами про заняття підприємницькою діяльністю [PERSON] вдома, вони просили захисту через народного депутата України Горіна, а той через детальне вивчення проблеми «юристами» зробив публікацію доведеної та достовірної Інформації. Відомості, дані [PERSON] у Одеську обласну раду в листопаді 2013 року відповідає дійсності, засновані на Законі України «Про звернення громадян». Усі перераховані вище в позовній заяві перевірки формальні. Документи перевірок свідчать лише про одне - [PERSON] займається підприємницькою діяльністю, але зазначене ним місце роботи ніким не перевірялося і ствердження, що місцем роботи є м. Роздільна бездоказово. [PERSON] у позові приховує, що мається постанова Роздільнянського районного суду від 28.11.2012 року, яким суд поставив за обов'язок правоохоронні органи розслідувати дії [PERSON] за ст.ст.239,241 КК України. Прокуратура Роздільнянського району своїм повідомленням на адресу [PERSON], від 04.02, 25.02, 11.03. 2014 року повідомила, що досудове розслідування проводиться зокрема за ст.241 ч.1 КК України, а довідавшись про експертизу, [PERSON] почав терміново чистити димарі на приміщенні майстерні у своєму домоволодінні (фото від 03.03.2014 року). Із прикладених документів і цифрових фотографій вбачається, що [PERSON] періодично завозить на територію свого домоволодіння величезну кількість лісоматеріалу, що підтверджує, що він працює вдома, використовуючи найманих, але неоформлених працівників. На жаль, їхні дзвінки в прокуратуру району, міліцію із проханням приїхати та застати працюючих вдома, зафіксувати ці факти належного реагування не мають. При таких обставинах їхні звернення до належних органів мали на меті підтвердження та припинення незаконної діяльності вдома, по сусідству з ними, незаконної та шкідливої для здоров'я підприємницької діяльності [PERSON], які фактично мають місце. Вони не мали за мету приниження честі, гідності та ділової репутації [PERSON], їхні звернення мали мету змусити органи влади, правоохоронні органи, місцеву владу припинити підприємницьку діяльність шкідливу для їхнього здоров'я. Доказом цьому є заява [PERSON] та [PERSON] від 20.05.2011 року, де вони звертаючись до депутатів обласної та районної ради просили виділити цьому висококваліфікованому майстру земельну ділянку за межами села. Вони домагалися та домагаються від цих органів і посадових осіб захисту їх від явного, незаконного, шкідливого зазіхання на їх благополучне існування. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобамизахищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. Право кожного на повагу до його честі, гідності та ділової репутації є непорушними конституційними принципами, закріпленими в ст.3 та 28 Конституції України. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до ст.68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим ст.32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе, оскільки ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. При цьому, згідно з ч.2 ст.124 Конституції України право на звернення до суду у разі поширення недостовірної інформації, яка порушує особисті немайнові права фізичної особи, є безумовним. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права. Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відноситься і спростування недостовірної інформації. Як вбачається зі змісту позовної заяви позивача та пояснень його представників, наданих в ході судового розгляду справи, предметом позову є неправомірні дії відповідачів, що виявились у публічному поширені недостовірної інформації, викладеної у скарзі від 02.07.2013 року до Роздільнянської райдержадміністрації Одеської області, у зверненні від 11.10.2013 року на Урядову гарячу лінію, у заяві від 28.11.2013 року до Одеської обласної ради, поширенні негативної інформації про позивача, у т.ч. у безпідставному звинуваченні його у функціонуванні домашньої столярної майстерні, у незаконному виробництві столярних виробів та забрудненні атмосфери тирсою та пилом, внаслідок чого останньому була завдана моральна (немайнова) шкода. За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін (якими відповідно до ст.30 ЦПК є позивач та відповідач), кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Разом з цим, відповідно до ч.3 ст.277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного, тому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.18 постанови №1 від 27 лютого 2009 року, у справах даної категорії обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача. Позивач же повинен довести факт поширення про нього інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього були порушені його особисті немайнові права. При цьому, позивач має право надати докази недостовірності поширеної про нього інформації. Позивач [PERSON] при зверненні до суду з позовом, а представники позивача в судовому засіданні навели суду достовірні докази, які дослідженні в судовому засіданні, про факт та обставини поширення відповідачами оспорюваних відомостей, які, на думку позивача, є недостовірними і ганьблять його честь, гідність та ділову репутацію. Зокрема, такими доказами є: - Заява від 02.07.2013 року, адресована голові Роздільнянської райдержадминистрації Одеськой області, яка підписана відповідачами (цього факту відповідачі - не заперечують), у якій було зазначено: «….про те що [PERSON], не працює в приміщенні «Роздільтранссервіс» м.Роздільна, а за місцем свого мешкання [ADDRESS], облаштував столярну майстерню, займається виробництвом та від цього їде дим, від якого вони задихаються, тобто [PERSON] забруднює атмосферу…» (а.с.35-36) На підставі цієї заяви, Роздільнянська Державна районна адміністрація Одеської області, видала розпорядження № 333/А-2013 від 18 липня 2013 року, створити робочу групу, щодо діяльності ФОП [PERSON] 26 липня 2013 року дана комісія у складі 5 осіб, з виїздом до мешкання позивача в с.Кучургани, перевіряла дану скаргу, про що був складений акт обстеження, якій підписали всі члени комісії, згідно до якого встановлено, що столярна майстерня по [ADDRESS] відсутня (а.с.37, 38-39); - звернення [PERSON] на Урядову гарячу лінію від 11.10.2013 року, з інформацією стосовно незадовільних умов проживання по [ADDRESS], у зв'язку з функціонуванням столярної майстерні ФОП [PERSON], яку він встановив поблизу житлових будинків. [PERSON] повідомила, що внаслідок діяльності даної майстерні, постійно відбувається забруднення атмосфери тирсою, пилом тощо. Тирса спалюється на присадибної ділянці, утворюється багато диму, а у нічний час, [PERSON] фарбує столярні вироби, внаслідок чого мешканці навколишніх будинків страждають від сильного специфічного запаху фарб та лаку (а.с.46). На підставі цієї заяви, Роздільнянська Державна районна адміністрація Одеської області, видала розпорядження № 560/А-2013 від 15 листопада 2013 року, про створення комісії з розгляду питання щодо діяльності ФОП [PERSON], за адресою [ADDRESS]. 29 листопада 2013 року, дана комісія у складі 9 осіб, з виїздом до мого мешкання, перевірила дану скаргу. Був складений акт обстеження, якій підписали всі члени комісії, згідно якого встановлено, що готових столярних виробів за вищезазначеною адресою не виявлено. Специфічного запаху фарб та лаку не відчувалося. На момент перевірки фактів утилізації відходів не виявлено (а.с.47, 48-49). - скарга [PERSON] від 28.11.2013 року, адресована голові Одеської обласної ради яка підписана відповідачем [PERSON] (цього факту відповідач [PERSON] - не заперечуює) у якій було зазначено: « ФОП [PERSON], длительные годы занимаеться предпринимательской деятельностью у себя на дому по соседству с нами по изготовлению прессовочных лакокрасочных дверей. В результате этой его трудовой деятельности мы постоянно находимся в удушливом вонючем дыму, который исходит из труб его сараев-мастерских и с территории его усадьбы» (а.с.40-41). На підставі цієї скарги Роздільнянська районна рада Одеської області, видала розпорядження № 57/13-РР від 10.12.2013 року, про створення комісії з розгляду скарги мешканки с.Кучургани Роздільнянського району [PERSON]. 18 грудня 2013 року, дана комісія у складі 5 осіб з виїздом до мешкання [PERSON] та у її присутності, перевірила дану скаргу. Був складений акт, який підписали всі члени комісії та сама [PERSON], згідно з якого встановлено, що на території присадибної ділянці готових столярних виробив немає, деревини немає (а.с. 42, 43-44). Чинне законодавство України не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Разом з тим, виходячи з загальних засад під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Під поширенням інформації слід розуміти, зокрема, доведення її до відома хоча б одній особі. Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови №1 від 27.02.2009 року вказав, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням (п.19 постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 року). Так, відповідно до ч.1 та 2 ст.47-1 Закону України «Про інформацію» №2657-ХІІ від 02 жовтня 1992 року ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень, тобто висловлювань (крім образи чи наклепу), які не містять фактичних даних, зокрема критики, оцінки дій, а також висловлювань, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання масових засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано ст.34 Конституції України. Це право закріплене і у ст.10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, яка відповідно до ст.9 Конституції є складовою частини національного законодавства. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] у своїй заяві від 02.07.2013 року голові Роздільнянської райдержадминистрації Одеськой області стверджують, що позивач своїми неправомірними діями, які полягають у виробництві столярних виробів в майстерні по місцю мешкання, чим забруднює атмосферу, а також в зверненнях [PERSON] на Урядову гарячу лінію від 11.10.2013 року та в заяві на ім'я голови Одеської обласної ради від 28.11.2013 року, в яких вона стверджувала, що внаслідок підприємницької діяльності [PERSON] мешканці навколишніх будинків с.Кучургани страждають від сильного специфічного запаху фарб та лаку і знаходяться в задушливому смердючому диму, практично звинувачують [PERSON] в скоєнні злочину щодо забруднення атмосферного повітря. Такі ствердження відповідачів по характеру ні є оціночними судженнями, а є фактичними твердженнями, які не відповідають дійсності. В судовому засіданні відповідачі не довели суду достовірність і правдивість своїх суджень викладених в заявах, а також такі судження були спростовані показами свідків, допитаних в судовому засіданні. Так, допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які у відповідності до положень ст. 180 ЦПК України були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання і відмову від давання показань, а також приведені до присяги, про що в матеріалах справи, містяться відповідні розписки (а.с.192,194,196) надали суду ідентичні покази і пояснили, що вони також проживають по сусідству з [PERSON], вказали, що заходили до будівлі і присадибні ділянки, ніяких майстерень вони не бачили й підтвердили, що [PERSON] на дому своєю підприємницькою діяльністю не займається. Також із показів свідків з'ясовано, що дим, який виходить із труб будинку [PERSON] такий самий як і у всіх, опалює він свій будинок за допомогою дров та тирсою, і вони як сусіди ніколи не чули удушливого диму. Вважають, що сусіди [PERSON], [PERSON] і [PERSON] безпідставно скаржуться на [PERSON] в різні інстанції. Крім того допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], який є директором ТОВ «Роздільнатрансервіс» своїми показами повністю спростував інформацію викладену в заяві відповідачів від 02.07.2013 року про те «що [PERSON], не працює в приміщенні «Роздільтранссервіс» м.Роздільна» повідомивши суд про те, що дійсно [PERSON] кожного року укладає з ТОВ «Роздільтрансервіс» договори позички, працює на безоплатній основі, оскільки постійно надає свої послуги підприємству в якості [PERSON] виділено столярний цех, в якому він працює кожного дня, періодично до цього приміщення завозяться пиломатеріали і вивозиться готова столярна продукція. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що до січня 2008 року [PERSON] за місцем свого мешкання, в сараї на присадибній ділянці по [ADDRESS] виготовляв столярні роботи, внаслідок чого між сторонами по справі, які є сусідами, виник конфлікт, який виражався в написанні неодноразових скарг сусідами в державні органи щодо забруднення атмосфери [PERSON], внаслідок чого головним державним санітарним лікарем Роздільнянського району Одеської області було винесено постанову №1 від 28.01.2008 року щодо заборони експлуатації деревообробної майстерні, розташованої за адресою - [ADDRESS], і цей факт сторонами по справі не оспорюється. А тому судом не приймаються до уваги всі письмові докази відповідачів щодо підприємницької діяльності [PERSON], які датовані 2008-2012 роками, оскільки вважає, що дані докази не стосуються предмету розгляду даних позовних вимог. З пояснень представника позивача [PERSON] - його дружини [PERSON] в судовому засіданні слідує, що із-за постійних скарг [PERSON], Головним державним санітарним лікарем Роздільнянського району Одеської області було проведено перевірку і 28 січня 2008 року винесено Постанову № 1 (а.с.17), якою [PERSON] було заборонено експлуатацію деревообробної майстерні, розташованої за адресою - [ADDRESS], і з цього часу, він столярні вироби за даною адресою не виготовляє, та будь - яких робіт пов'язаних з виготовленням столярних виробив, їх фарбуванням та інше, на присадибній ділянці чи в господарських спорудах по [ADDRESS] не виконує та ніяких дерев'яних відходів на присадибний ділянці не спалює. Тобто [PERSON] повністю припинив свою підприємницьку діяльність за місцем свого мешкання. Однак, в ході згаданої конфліктної ситуації, їх сусіди - відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] на протязі останніх років безпідставно продовжують писати скарги і звертатися в різні інстанції зі скаргами, чим розповсюджують неправдиву інформацію, які на її думку, як дружини і представника позивача, є образливими та такими, що принижуть честь, гідність та ділову репутацію її чоловіка - [PERSON] Також в судовому засіданні встановлено, що згідно акту обстеження з виїздом на місце по [ADDRESS] від 26 липня 2012 року, який було складено та здійснено перевірку на підставі розпорядження Роздільнянської Державної районної адміністрації Одеської області № 333/А-2013 від 18 липня 2013 року - столярна майстерня по [ADDRESS] відсутня(а.с.38-39). Згідно акту обстеження з виїздом на місце по [ADDRESS] від 29 листопада 2013 року було складено та здійснено перевірку на підставі розпорядження Роздільнянської Державної районної адміністрації Одеської області № 560/А-2013 від 15 листопада 2013 року - фактів утилізації відходів не виявлено (а.с. 48-49). Згідно акту перевірки фактів, викладених у скарзі мешканки с.Кучурган Роздільнянського району [PERSON] від 18 грудня 2013 року, - що на території присадибної ділянки готових столярних виробив немає, деревини немає (а.с. 43-44). Отже, досліджуючи і аналізуючи спірні твердження відповідачів суд приходить до такого висновку. Позивач просить визнати недостовірними відомості такого змісту: - «[PERSON] не орендує приміщення «Розльтрассервіс» для праці, а за місцем свого мешкання - [ADDRESS], облаштував столярну майстерню, займається виробництвом, від цього іде дим, від якого вони задихаються»; - «у [PERSON] незадовільні умови проживання по [ADDRESS], у зв'язку з функціонуванням столярної майстерні ФОП [PERSON], яку він встановив поблизу житлових будинків. Внаслідок діяльності даної майстерні, постійно відбувається забруднення атмосфери тирсою, пилом, тощо. Тирса спалюється на присадибної ділянці, утворюється багато диму, а у нічний час, [PERSON], фарбує столярні вироби, внаслідок чого мешканці навколишніх будинків страждають від сильного специфічного запаху фарб та лаку»; - «ФОП [PERSON], длительные годы занимается предпринимательской деятельностью у себя на дому по соседству с нами по изготовлению прессовочных лакокрасочных дверей. В результате его трудовой деятельности мы постоянко находимся в удушливом вонючем дыму, который исходит из труб его сараев-мастерских и с территории его усадьбы ». Суд вважає, що такі вимоги позивача є обґрунтованими, оскільки у зазначених твердженнях відповідачів містяться відомості про звинувачення позивача, фактично, у вчиненні злочину. В судовому засіданні представник відповідачів - [PERSON] постійно намагався звинуватити позивача [PERSON] в кримінальному злочині, посилаючись на той факт, що в Роздільняському РВ ГУМВС України знаходиться кримінальне провадження за зверненням [PERSON], в якому [PERSON] звинувачують в забрудненні атсмофертного повітря, тобто за ч.1 ст.241 КК України Судом встановлено, що 19 лютого 2015 року слідчим СВ Роздільнянського РВ ГУМВС України в Одеській області винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України №12012170390000130, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.12.2012 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.241 КК України (.ас. 265). Згідно ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним висновком. Ніхто не зобов'язаний доводити невинуватість у вчинені злочину. Суд вважає, що дані конституційні гарантії та основоположний правовий принцип «презумпції невинуватості» були порушені відповідачами, які без відповідних правових підстав звинуватили позивача у вчиненні кримінально караного діяння, тобто у вчиненні злочину, яким відповідно до ч.1 ст.11 КК України є суспільно небезпечні винні дії або бездіяльність, передбачені Кримінальним кодексом України, вчинені суб'єктом злочину. Внаслідок цього позивач змушений тривалий час доводити свою непричетність і невинуватість у публічно поширених на його адресу обвинуваченнях. При цьому, відповідачами в судовому засіданні не доведено достовірності, тобто відповідності дійсності, поширених цих висловлювань. Отже, судом встановлено факт поширення відповідачами негативної інформації про позивача шляхом тверджень зазначених: у заяві [PERSON], [PERSON], [PERSON] від 02.07.2013 року, адресованої голові Роздільнянської райдержадминистрації Одеськой області; у зверненні [PERSON] на Урядову гарячу лінію від 11.10.2013 року; у скарзі [PERSON] від 28.11.2013 року, адресованої голові Одеської обласної ради, тобто доведення її до відома значної кількості інших осіб, при цьому, поширена інформація стосується позивача у справі [PERSON] і є недостовірною, тобто такою, що не відповідає дійсності. Поширення цієї інформації порушило особисті немайнові права позивача та завдало шкоди його особистим немайновим благам. Сукупність цих обставин приводить суд до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача. Таким чином, беручи до уваги зазначені конституційні положення, дотримуючись балансу між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку, суд визнає, що відповідачі поширили про позивача недостовірні відомості, які порушили його основні права і свободи, посягнули на його честь, гідність і ділову репутацію та спричинили моральну шкоду. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Така шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої чи членів її сім'ї. Згідно п.27 постанови Пленуму Верховного суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у спорах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фіизичної та юридичної особи» способами захисту гідності, честі та ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Крім того, при визначені розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями чи діями, відшкодовується особою, яка її завдала. Суд вважає, що неправомірними діями відповідачів, позивачу завдано моральну шкоду, яка виразилася в моральних стражданнях та переживаннях, порушені його душевної рівноваги, але на думку суду вимоги позивача в частині стягнення з відповідача [PERSON] на його користь 8000 гривен, з відповідача [PERSON] - 5000 гривен, з відповідача [PERSON], 2000 гривен, є завищеними і такими що підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial