Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

Арбітражний керуючий [PERSON], як ліквідатор банкрута ФОП [PERSON], у травні 2014 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки готельно-ресторанного комплексу та зобовязання реєстраційну службу вчинити певні дії. При цьому посилався на те, що постановою господарського суду Черкаської області від 22.06.2010 року у справі №14/578 ФОП [PERSON] визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого [PERSON]. Під час виконання своїх обовязків арбітражний керуючий встановив, що 14.12.2007 року між [PERSON] та АКБ «ТАС-Комерцбанк» було укладено кредитний договір №2301/1207/88-945 за яким заборгованість банкрута становить 495414,74 доларів США. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором від 14.12.2007 року [PERSON] передав в іпотеку Банку готельно-ресторанний комплекс «Лада-сервіс» у м. Черкаси по вул. Петровського, 172. Вказаний готельно-ресторанний комплекс було включено до ліквідаційної маси банкрута, проведена незалежна оцінка та розпочатий продаж майна банкрута на відкритих торгах. Однак, як зясувалося, рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30.10.2012 року у цивільній справі №2314/7609/12 було задоволено позов [PERSON] та визнано право спільної власності по ? частці за [PERSON] та [PERSON] на готельно-ресторанний комплекс по вул. Петровського, 172 у м. Черкаси. Після чого [PERSON] зареєструвала своє право власності в Реєстраційній службі Черкаського міського управління юстиції. 29.01.2014 року Апеляційний суд Черкаської області скасував рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30.10.2012 року та відмовив у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна. 16.04.2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу [PERSON] відхилив, а рішення Апеляційного суду Черкаської області від 29.01.2014 року залишив без змін. 05.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу за умовами якого [PERSON] продала ? частку готельно-ресторанного комплексу по вул. Петровського, 172 у м. Черкаси, а [PERSON] придбав вказане майно за 481570 гривень. Договір купівлі-продажу 05.12.2013 року посвідчено державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №1-2689. Позивач вважав, що договір купівлі-продажу від 05.12.2013 року ? частки готельно-ресторанного комплексу укладено незаконно, а отже цей договір є недійсним оскільки весь готельно-ресторанний комплекс є власністю [PERSON], включений до ліквідаційної маси банкрута та проведена оцінка майна банкрута; за рішенням комітету кредиторів від 25.04.2012 року готельно-ресторанний комплекс реалізовувався ліквідатором [PERSON] з метою погашення кредиторських вимог у справі про банкрутство, як цілісний майновий комплекс; за умовами кредитного договору №2301/1207/88-945 від 14.12.2007 року готельно-ресторанний комплекс загальною площею 1368 кв.м. за адресою м. Черкаси вул. Петровського, 172 є предметом іпотеки; на час укладання договору купівлі-продажу від 05.12.2013 року ? частки готельно-ресторанного комплексу [PERSON] біло відомо про судовий спір, а саме оскарження в апеляційному порядку рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси, оскільки апеляційна скарга була подана 29.11.2013 року, а 10.12.2013 року цивільна справі №2314/7609/12 була направлена до апеляційного суду Черкаської області. Позивач на підставі ч.3 ст. 215 ЦК України просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу частки готельно-ресторанного комплексу від 05.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON] та зареєстрований державним нотаріусом [PERSON], а також зобовязати реєстраційну службу Черкаського МУЮ зареєструвати ? частку готельно-ресторанного комплексу під літ. А-2, а, а1 , а2 , загальною площею 1378,3 кв. м. у м. Черкаси по вул. Петровського, 172 за [PERSON]. Ухвалою суду від 19.01.2015 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено реєстраційну службу Черкаського міського управління юстиції (т.1 а.с. 139). У лютому 2015 року арбітражний керуючий [PERSON], як ліквідатор банкрута ФОП [PERSON], звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним іпотечного договору від 12.12.2013 року та зобовязання реєстраційну службу вчинити певні дії. При цьому посилався на те, що після укладення між [PERSON] та [PERSON] 05.12.2013 року договору купівлі-продажу ? частки готельно-ресторанного комплексу по вул. Петровського, 172 у м. Черкаси, - 19.12.2013 року [PERSON] уклав із [PERSON]М, іпотечний договір, про передачу в іпотеку ? частки готельно-ресторанного комплексу по вул. Петровського, 172 у м. Черкаси з метою забезпечення зобовязань [PERSON] за договором позики від 12.12.2013 року, відповідно до якого [PERSON] надав у позику [PERSON] грошові кошти в сумі один мільйон гривень. Оскільки Апеляційний судом Черкаської області від 29.01.2014 року скасовано рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30.10.2012 року на підставі якого [PERSON] набула права власності на ? частку готельно-ресторанного комплексу то позивач вважав, іпотечний договір від 12.12.2013 року незаконним та просив на підставі ч.3 ст. 215 ЦК України визнати недійсним іпотечний договір від 12.12.2013 року укладений між [PERSON] та [PERSON], який посвідчений приватний нотаріусом [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №3654, предметом якого є ? частка готельно-ресторанного комплексу по вул. Петровського, 172 у м. Черкаси, а також зобовязати реєстраційну службу Черкаського МУЮ виключити з державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис №3822775 від 12.12.2013 року про реєстрацію договору іпотеки від 12.12.2013 року. Ухвалою суду від 06.04.2015 року цивільні справи за вказаними позовами арбітражного керуючого [PERSON] обєднані в одне провадження (а.с. 190). У звязку із реєстрацією шлюбу 21.03.2014 року [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] (т.1 а.с. 114). В подальшому арбітражний керуючий [PERSON] неодноразово уточнював свої позовні вимоги. 14.06.2015 року [PERSON] помер (т. 2 а.с. 225). Ухвалою суду від 02.09.2015 року до участі у справі в якості правонаступника позивача залучено арбітражного керуючого [PERSON], як ліквідатора банкрута фізичної особи-підприємця [PERSON] (т.3 а.с. 43). У вересні 2015 року позивач арбітражний керуючий [PERSON] уточнила, остаточно сформулювавши, позовні вимоги про визнання договорів недійсними, зобовязання вчинити певні дії до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції, зазначивши третіх осіб за своїм позовом [PERSON], державний нотаріус [PERSON], приватний нотаріус [PERSON], ТОВ «Кредитні ініціативи» та просила суд: - визнати недійсними договір купівлі-продажу частки готельно-ресторанного комплексу, який розташований: м. Черкаси вул. Петровського, 172, укладений 05 грудня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори [PERSON] 05 грудня 2013 року за реєстровим №1-2689; - визнати недійсним іпотечний договір від 12.12.2013 року, укладений між [PERSON] (іпотекодавець) і [PERSON] (іпотекодержатель), який посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №3654, предметом якого є нерухоме майно, а саме ? (одна друга) частка готельно-ресторанного комплексу, що знаходиться за адресою: м. Черкаси вул. Петровського, 172 під літерою «А-2, а, а1, а2» загальною площею 1378,3 кв.м.; - зобовязати приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] виключити із державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис №3822775 від 12.12.2013 року про реєстрацію договору іпотеки, серія та номер: 3654, виданий 12.12.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON]. Предмет іпотеки нерухоме майно: ? частина готельно-ресторанного комплексу за адресою Черкаська область м. Черкаси вул. Петровського, будинок №172. У вересні 2015 року відповідач [PERSON] подала до суду зустрічний позов до [PERSON], [PERSON], арбітражного керуючого [PERSON], реєстраційної служби про визнання договорів недійсними, зазначивши третіх осіб за своїм позовом [PERSON], державний нотаріус [PERSON], приватний нотаріус [PERSON], ТОВ «Кредитні ініціативи». Посилалась при цьому на те, що в період часу з 1994 по 1999 рік проживала однією сімєю із [PERSON] без реєстрації шлюбу. Під час вказаного періоду проживання [PERSON] набув права власності на готельно-ресторанний комплекс по вул. Петровського, 172 у м. Черкаси. Після фактичного припинення шлюбних відносин [PERSON] пообіцяв, що добровільно здійснить поділ готельно-ресторанного комплексу із [PERSON], однак своїх обіцянок не виконав, у звязку із чим [PERSON] звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30.10.2012 року у цивільній справі №2314/7609/12 за [PERSON] було визнано право власності на ? частину готельно-ресторанного комплексу за адресою м. Черкаси вул. Петровського, 172. Співвласником вказаного готельно-ресторанного комплексу є [PERSON]. 30.10.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено та нотаріально посвідчено договір про порядок користування готельно-ресторанним комплексом відповідно до якого у користування [PERSON] перейшла частина комплексу, що складається із приміщень першого поверху, а у користування [PERSON] частина комплексу, що складається із приміщень другого поверху. 05.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено та посвідчено державним нотаріусом [PERSON] договір купівлі-продажу ? частини готельно-ресторанного комплексу по вул. Петровського, 172 у м. Черкаси. Згідно п.3 договору купівлі-продажу вказана частка готельно-ресторанного комплексу продана за 481570 гривень, однак до цього часу [PERSON] не сплатив [PERSON] кошти за ? частку готельно-ресторанного комплексу та не вступив у фактичне володіння та користування вказаним майном, а приміщення першого та другого поверху комплексу перебувають у фактичному користуванні [PERSON]. За таких обставин позивач вважала, що договір купівлі-продажу від 05.12.2013 року є фіктивним, оскільки був укладений без наміру створення правових наслідків, тобто без наміру [PERSON] передавати [PERSON] кошти за ? частину готельно-ресторанного комплексу та без наміру отримання ним у володіння та користування вказаних приміщень. Крім того рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 29.01.2014 року було скасоване рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30.10.2012 року, а отже і було скасоване право власності [PERSON] на предмет договору купівлі-продажу від 05.12.2013 року. Також [PERSON] під час розгляду позову арбітражного керуючого стало відомо, що 12.12.2013 року [PERSON] уклав із [PERSON] іпотечний договір за яким з метою забезпечення виконання договору позики від 12.12.2013 року [PERSON] передав в іпотеку [PERSON] ? частину готельно-ресторанного комплексу по вул. Петровського, 172 у м. Черкаси. Вказаний іпотечний договір був посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №3654. Оскільки договір купівлі-продажу від 05.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON] є недійсним у звязку із його фіктивністю то іпотечний договір також має бути визнаний недійсним. За таких обставин [PERSON] на підставі ст. ст. 203, 215, 216, 234 ЦК України просила суд, - визнати недійсним договір купівлі-продажу частки готельно-ресторанного комплексу від 05.12.2013 року укладений між [PERSON] та [PERSON] і посвідчений державним нотаріусом [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1-2689, а також визнати недійсним іпотечний договір від 12.12.2013 року укладений між [PERSON] та [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] зареєстрований в реєстрі за №3654. Ухвалою суду від 22.09.2015 року зустрічний позов [PERSON] прийнято до спільного розгляду та обєднано в одне провадження із первісним позовом арбітражного керуючого [PERSON]. У судовому засіданні позивач арбітражний керуючий [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали уточнені позовні вимоги за первісним позовом, та заперечували проти задоволення зустрічного позову [PERSON]. Підтвердили обставини викладені у своєму позові та наполягали, що згідно Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»після визнання ФОП [PERSON] банкрутом тільки ліквідатор може розпоряджатися його майном. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні за її участі підтримала позовні вимоги за зустрічним позовом, а первісний позов не визнала. Підтвердила обставини викладені у зустрічному позові та додатково пояснила, що за рішенням суду стала власником ? частини будівлі по вул. Петровського, 172 у м. Черкаси. В 2013 році у нотаріуса вона оформила договір згідно якого продала перший поверх вказаної будівлі [PERSON]. Із покупцем вона була незнайома, оскільки його знайшов [PERSON]. При цьому останній запевнив її що він знає покупця це «нормальний хлопець» і всі гроші за продаж будівлі будуть їй передані згодом. Вона повірила [PERSON], однак грошей їй так ніхто і не передав. Про те, що рішення суду на підставі якого вона стала власником будівлі скасовано, вона довідалася вже після укладення договору купівлі-продажу. Потім вона звернулася до адвоката, який і займався всіма юридичними питаннями з представництва її інтересів. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] у судовому засіданні підтримала позовні вимоги [PERSON] за зустрічним позовом, та просила відмовити у задоволенні первісного позову арбітражного керуючого. При цьому у своїх запереченнях проти первісного позову зазначила, що [PERSON] на час укладання договору купівлі-продажу 05.12.2013 року не було відомо ні про подання апеляційної скарги на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30.10.2012 року ні про відкриття справи про банкрутство ФОП [PERSON]. Про ці факти вона довідалася вже після укладення договору 05.12.2013 року. Крім того вважала, що посилання арбітражного керуючого на визнання ФОП [PERSON] банкрутом, включення спірного готельно-ресторанного комплексу до ліквідаційної маси не можуть бути підставами для визнання договору купівлі-продажу недійсним. Станом на 05.12.2013 року [PERSON] була власником ? частини готельно-ресторанного комплексу та мала право на її відчуження. Положеннями ст. 215 ЦК України встановлені підстави для визнання правочину недійсним, однак у своєму позову арбітражний керуючий не наводить жодної із встановлених законом підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним. За таких обставин, на думку представника відповідача, арбітражний керуючий звертаючись до суду не вірно обрав спосіб захисту прав та інтересів. Крім того просила врахувати, що у грудні 2013 року [PERSON] була вагітна, що відбилося на її стані під час укладання договору купівлі-продажу 05.12.2013 року. Саме [PERSON] запропонував їй підписати договір купівлі-продажу із [PERSON], з яким був добре знайомий. Однак у фактичне користування першим поверхом готельно-ресторанного комплексу [PERSON] вступив лише нещодавно. Згідно постанови правління НБУ №210 від 06.06.2013 року грошові кошти за договором купівлі-продажу повинні бути сплачені через банківський рахунок, однак цього [PERSON] зроблено не було. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги за первісним та зустрічним позовом не визнав. Наполягав на тому, що [PERSON] законно придбав ? частину готельно-ресторанного комплексу по вул. Петровського, 172 у м. Черкаси уклавши із [PERSON] 05.12.2013 року договір купівлі-продажу, який було посвідчено нотаріусом. При цьому [PERSON] повністю розрахувався за придбане майно сплативши [PERSON] готівкою грошові кошти обумовлені договором. Форма оплати готівкою була використана за згодою сторін, оскільки перерахування коштів через банк вимагало додаткових витрат. Доводи зустрічного позову про те, що [PERSON] не володіє та не користується придбаним майном не відповідають дійсності. На даний час [PERSON] і володіє і користується першим поверхом готельно-ресторанного комплексу по вул. Петровського, 172 у м. Черкаси. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що його колишня дружина [PERSON] станом на 05.12.2013 року дійсно мала право на продаж ? частини готельно-ресторанного комплексу по вул. Петровського, 172 м. Черкаси. При цьому вона не знала, що відносно нього в господарському суді ведеться справа про банкрутство. Зі [PERSON] він був знайомий, а з [PERSON] він познайомив [PERSON] перед підписанням договору купівлі-продажу. Він передав [PERSON] технічний паспорт та [PERSON] на землю, а той запевнив його в тому, що гроші за придбану частину будівлі по вул. Петровського, 172 м. Черкаси передасть через тиждень. Однак до теперішнього часу цього так і не зробив. Представник третьої особи [PERSON] адвокат [PERSON] у судовому засіданні підтримав доводи зустрічного позову [PERSON], та заперечував проти задоволення первісного позову арбітражного керуючого. При цьому пояснив, що [PERSON] не отримувала грошових коштів за продаж майна від [PERSON]. Оскільки [PERSON] займається вихованням чотирьох дітей то в управлінні своїм майном повністю покладалася на [PERSON]. [PERSON] дійсно після укладання договору купівлі-продажу не користувався придбаним нерухомим майном, а почав це робити у липні 2015 року після смерті арбітражного керуючого [PERSON]. Представник третьої особи ТОВ «Кредитні ініціативи» у судових засіданнях за його участі вважав, що і первісний і зустрічний позові про визнання договорів недійсним підлягають задоволенню. Треті особи державний нотаріус [PERSON] та приватний нотаріус [PERSON] у судове засідання не зявилися, подали заяви про розгляд справи без їх участі та у вирішенні справи покладалися на компетентність суду. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, подав письмову заяву про розгляд справи без його участі, вказавши, що позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача, - Реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції у судове засідання не зявився, подав письмову заяву про розгляд справи без його участі та про вирішенні позовних вимог покладався на розсуд суду. Суд вислухавши пояснення сторін, третьої особи та їх представників, дослідивши письмові докази встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Постановою Господарського суду Черкаської області від 22.06.2010 року у справі №14/578 фізичну особу-підприємця [PERSON] визнано банкрутом та призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого [PERSON] (т.1 а.с. 11-12). Арбітражним керуючим [PERSON] складено реєстр визнаних вимог кредиторів на суму 4825542,21 гривень (т.1 а.с. 15), а також встановлено, що за договором іпотеки від 14.12.2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON], останнім в забезпечення виконання своїх зобовязань за кредитним договором від 14.12.2007 року передано в іпотеку банку нерухоме майно, - готельно-ресторанний комплекс по вул. Петровського, 172 у м. Черкаси (т.1 а.с. 14, 22-27). 08.11.2010 року арбітражним керуючим проведена інвентаризація майна ФОП [PERSON] та виявлено майно будівля готельно-ресторанного комплексу по вул. Петровського, 172 у м. Черкаси, телевізор та музикальний центр (т.1 а.с. 16). Згідно звіту №О-33 від 24.01.2011 року про незалежну оцінку майна, - вартість нежитлових приміщень готельно-ресторанного комплексу (літ. «А-2, а, а1, а2) становить 11208300 гривень (т.1 а.с. 19). Протоколом №5 від 25.04.2012 року зборів комітету кредиторів ФОП [PERSON] вирішено здійснити продаж майна банкрута із залученням торгуючої організації (т.1 а.с. 17-18). 30.10.2012 року Придніпровським районним судом м. Черкаси у цивільній справі №2314/7609/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна ухвалено рішення, яким визнано право спільної сумісної власності на готельно-ресторанний комплекс «Лада-сервіс» по вул. Петровського, 172 у м. Черкаси за [PERSON] та [PERSON]; визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним на ? частину вказаного готельно-ресторанного комплексу (т.1 а.с. 29-30). Рішення суду від 30.10.2012 року набрало законної сили 17.12.2012 року (т.1 а.с. 56). 16.09.2013 року реєстраційною службою Черкаського міського управління юстиції до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про реєстрацію права власності [PERSON] на ? частку готельно-ресторанного комплексу по вул. Петровського, 172 у м. Черкаси на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси (т.1 а.с. 61). 30.10.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено, а приватним нотаріусом [PERSON] посвідчено, - Договір про порядок користування готельно-ресторанним комплексом по вул. Петровського, 172 м. Черкаси, згідно якого у користування [PERSON] переходить частина готельно-ресторанного комплексу, що складається із приміщень першого поверху, а у користування [PERSON] приміщення другого поверху (т.1 а.с. 79). 05.12.2013 року між [PERSON], як продавцем та [PERSON], як покупцем укладено договір купівлі-продажу частки готельно-ресторанного комплексу, який посвідчено державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №1-2689 (т.1 а.с. 50). Згідно вказаного договору [PERSON] продала, а [PERSON] купив за ? частку готельно-ресторанного комплексу по вул. Петровського, 172 у м. Черкаси. Відповідно до п.3 Договору купівлі-продажу вказана частка готельно-ресторанного комплексу продана за 481570 гривень. В цей же день 05.12.2013 року нотаріусом [PERSON], як державним реєстратором в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно внесено запис про реєстрацію за [PERSON] права власності на ? частку готельно-ресторанного комплексу літ. А-2, а, а1, а2 загальною площею 1378,3 кв.м. по вул. Петровського, 172 у м. Черкаси (т.1 а.с. 146). 29.11.2013 року Арбітражним керуючим [PERSON] до Апеляційного суду Черкаської області через Придніпровський районний суд м. Черкаси подана апеляційна скарга на вказане рішення суду від 30.10.2012 року (т.1 а.с. 33-35). 10.12.2013 року судом копія апеляційної скарги [PERSON] направлена [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с. 32). За таких обставин не спростовані доводи [PERSON] про те, що укладаючи 05.12.2013 року договір купівлі-продажу із [PERSON] їй не було відомо про подання арбітражним керуючим апеляційної скарги на рішення суду від 30.10.2012 року. 12.12.2013 року між [PERSON], як іпотекодавцем та [PERSON], як іпотекодержателем укладено, а приватним нотаріусом [PERSON] посвідчено Іпотечний договір, яким забезпечено вимоги іпотекодержателя в сумі один мільйон гривень за договором позики №1 від 12.12.2013 року; предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме ? частка готельно-ресторанного комплексу по вул. Петровського, 172 м. Черкаси (т.1 а.с. 196-198). В цей же день нотаріусом [PERSON], як державним реєстратором до державного реєстру внесено запис про заборону відчуження майна, що є предметом іпотеки за договором від 12.12.2013 року. Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 29.01.2014 року задоволено апеляційну скаргу арбітражного керуючого [PERSON], - скасовано рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30.10.2012 року та відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна (т.1 а.с. 36-41). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.04.2012 року касаційну скаргу [PERSON] відхилено та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 29.01.2014 року залишено без змін (т.1 а.с. 45-47). Щодо позовних вимог [PERSON] за зустрічним позовом про визнання договорів недійсними необхідно зазначити наступне. [PERSON] та її представник просили визнати недійсним договір купівлі-продажу частки готельно-ресторанного комплексу від 05.12.2013 року з огляду на його фіктивність. Відповідно до ч.1-2 ст. 234 ЦК України, - фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. В той же час згідно розяснень, що містяться у пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», - для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У розглядуваній справі згідно пояснень [PERSON] та його представника, а також пояснень представників [PERSON] та [PERSON] встановлено і не спростовано іншими особами, які беруть участь у справі, що на час вирішення даної справи у суді відповідач [PERSON] фактично володіє та користується майном придбаним у [PERSON] за договором від 05.12.2013 року, а саме приміщеннями першого поверху готельно-ресторанного комплексу по вул. Петровського, 172 м. Черкаси. Таким чином зважаючи на фактичну передачу покупцю нерухомого майна за оспорюваним договором у суда відсутні правові підстави для визнання недійсним з підстав фіктивності договору купівлі-продажу частки готельно-ресторанного комплексу від 05.12.2013 року. Крім того суд враховує, що за твердженням представника відповідача [PERSON], [PERSON] не вважає цей договір фіктивним, а укладав його маючи намір придбати майно, що було предметом договору. Доводи [PERSON] про невиконання [PERSON] своїх зобовязань за оспорюваним договором в частині оплати придбаного майна не є підставою для визнання договору недійсним. Інших підстав для визнання недійсним іпотечного договору від 12.12.2013 року, крім фіктивності договору купівлі-продажу від 05.12.2013 року [PERSON] не наведено. За таких обставин необхідно відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] за зустрічним позовом про визнання недійсними договору купівлі-продажу частки готельно-ресторанного комплексу та іпотечного договору. Щодо позовних вимог арбітражного керуючого за зустрічним позовом необхідно зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Ухвалюючи постанову від 07.11.2012 року у цивільній справі №6-107цс12 Верховний Суд України зробив у тому числі наступні висновки щодо застосування норм права: Відповідно до частини третьої\~статті 215 ЦК України\~одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена. Частиною першою\~статті 215 ЦК України\~передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою\~статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Стаття 216 ЦК України\~передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі\~статтею 236 ЦК України\~правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди. Разом із тим частиною третьою\~статті 216 ЦК України\~передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Цивільним кодексом України\~передбачені засади захисту права власності. Зокрема,\~стаття 387 ЦК України\~надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Згідно із частиною першою\~статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;\~\~вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття в розумінні\~статті 388 ЦК України\~можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями\~215,\~216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею\~\~\~\~\~\~388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до\~статті 392 ЦК України\~права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Також, відповідні висновки, щодо застосування ст. 388 ЦК України зробив Верховний Суд України і ухвалюючи постанову від 21.11.2012 року у цивільній справі №6-136цс12. Суд розглядаючи позовні вимоги арбітражного керуючого [PERSON] про визнання недійсними договору купівлі-продажу частки готельно-ресторанного комплексу та іпотечного договору, зобовязання вчинити певні дії, не вбачає підстав для відступу від правової позиції викладеної у вказаних висновках Верховного Суду України. Крім того згідно пункту 22 Постанови №5 від 07.02.2014 року Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», - якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Аналогічні за своїм змістом положення містить і пункт 10 Постанови №9 від 06.11.2009 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Разом з тим розглядувані позовні вимоги арбітражного керуючого [PERSON] за первісним позовом не обґрунтовані нормами глави 29 ЦК України «Захист права власності», не є по своїй суті віндікаційним позовом, не стосуються визнання права власності на спірне майно за [PERSON] і витребовування цього майна із володіння [PERSON] та [PERSON], а суд згідно принципів диспозитивності цивільного судочинства (ст. 11 ЦПК) розглядає справи в межах заявлених вимог, та не може вийти за їх межі. Таким чином суд приходить до висновку, що позивачем за первісним позовом обрано неналежний спосіб захисту прав, свобод та інтересів, які він вважає порушеними. За таких обставин необхідно відмовити у задоволенні позовних вимог арбітражного керуючого, як ліквідатора банкрута фізичної особи-підприємця [PERSON] про визнання недійсними договору купівлі-продажу частки готельно-ресторанного комплексу, іпотечного договору та зобовязання вчинити певні дії. Оскільки у задоволенні позовних вимог за первісним та зустрічним позовом відмовлено, то згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати понесені позивачами відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed