Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

АТ «Райффайзен Банк Аваль» (далі - Позивач) звернулось в суд з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач), третя особа [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, яка виникла за кредитними договорами. В обґрунтування своїх позовних вимог вказали, що 22 лютого 2008 року між Позивачем та третьою особою було укладено Генеральну кредитну угоду № 014/02-32/303-08 відповідно до пункту 1 якої, Банк зобов`язався надати Позичальнику кредитні кошти на умовах, визначених кредитними договорами, укладеними в рамках цієї угоди і які є її невід`ємними частинами. Відповідно до умов цієї угоди та додаткових угод загальна сума наданих кредитних коштів не повинна перевищувати 140 000 грн. або еквіваленту в доларах США. Строк користування кредитом встановлено до 21 лютого 2013 року. Відповідно до пункту 4.1 цієї угоди Позивач зобов`язувався відкрити третій особі позичкові рахунки та за письмовими вимогами надавати кредитні кошти. Згідно пункту 5.1 цієї угоди третя особа зобов`язувався використати кредитні кошти та забезпечити повернення кредиту з відсотками. 22 лютого 2008 року між Позивачем та третьою особою було укладено кредитний договір № 014/02-32/303/01-08 в рамках вищевказаної Генеральної угоди, за умовами якого останньому було надано 13 500 доларів США кредитних коштів, зі сплатою 13,75 відсотків річних. 30 листопада 2009 року до цього договору було укладено додаткову угоду № 014/02-32/303/01-08/2, відповідно до якої було змінено розмір процентної ставки за користуванням кредитними коштами до 14 % річних. 22 серпня 2008 року між Позивачем та третьою особою в рамках вищевказаної Генеральної угоди було укладено кредитний договір № 014/02-32/303/02-08, відповідно до якого останньому було надано кредитних коштів в сумі 14 500 доларів США, зі сплатою 17,3 процентів річних. 30 листопада 2009 року до цього договору було укладено додаткову угоду № 014/02-32/303/02-08.2, відповідно до якої погоджено Графік погашення заборгованості у новій редакції. З метою забезпечення виконання зобов`язань з повернення кредитних коштів та відсотків по них 22 лютого 2008 року між Позивачем та Відповідачем було укладено Договір іпотеки № 014/02-32/303-08і посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу зареєстрованого за № 785, який діє зі змінами Договору про зміни до Договору іпотеки від 30.11.2009 року. За умовами цього договору іпотеко держатель має право у випадку невиконання третьою особою своїх зобов`язань за кредитними договорами отримати задоволення своїх вимог в рахунок майна, заставленого цим договором. Предметом іпотеки виступило нерухоме майно - квартира [ADDRESS] . 30 червня 2015 року Кам`янським районним судом Черкаської області ухвало рішення про стягнення на користь Позивача з третьої особи заборгованості по вказаним кредитним договорам. Дане рішення набрало законної сили. Своїх зобов`язань за кредитними договорами третя особа не виконує, станом на 06 лютого 2020 року заборгованість за кредитним договором № 014/02-32/303/01-08 від 22.02.2008 року складає 7 547 доларів США 53 центи, а за кредитним договором № 014/02-32/303/02-08 від 22 серпня 2008 року - 9 951 доларів США 89 центів. Просили у рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майн, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Ухвалою суду від 26 травня 2020 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 27 липня 2020 року по справі закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Представник Позивача подав до суду клопотання про слухання справи у його відсутність та підтримання позовних вимог. Відповідач заперечувала проти задоволення позову, у відзиві вказала пропущення Позивачем строків позовної давності, які просила застосувати. Третя особа в судовому засіданні позову також не визнав. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно, з`ясувавши всі її фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків. Як було встановлено в ході судового розгляду, 22 лютого 2008 року між Позивачем та третьою особою було укладено Генеральну кредитну угоду № 014/02-32/303-08 відповідно до пункту 1 якої, Банк зобов`язався надати Позичальнику кредитні кошти на умовах, визначених кредитними договорами, укладеними в рамках цієї угоди і які є її невід`ємними частинами. Відповідно до умов цієї угоди та додаткових угод загальна сума наданих кредитних коштів не повинна перевищувати 140 000 грн. або еквіваленту в доларах США. Строк користування кредитом встановлено до 21 лютого 2013 року. Відповідно до пункту 4.1 цієї угоди Позивач зобов`язувався відкрити третій особі позичкові рахунки та за письмовими вимогами надавати кредитні кошти. Згідно пункту 5.1 цієї угоди третя особа зобов`язувався використати кредитні кошти та забезпечити повернення кредиту з відсотками. 22 лютого 2008 року між Позивачем та третьою особою було укладено кредитний договір № 014/02-32/303/01-08 в рамках вищевказаної Генеральної угоди, за умовами якого останньому було надано 13 500 доларів США кредитних коштів, зі сплатою 13,75 відсотків річних. 30 листопада 2009 року до цього договору було укладено додаткову угоду № 014/02-32/303/01-08/2, відповідно до якої було змінено розмір процентної ставки за користуванням кредитними коштами до 14 % річних. 22 серпня 2008 року між Позивачем та третьою особою в рамках вищевказаної Генеральної угоди було укладено кредитний договір № 014/02-32/303/02-08, відповідно до якого останньому було надано кредитних коштів в сумі 14 500 доларів США, зі сплатою 17,3 процентів річних. 30 листопада 2009 року до цього договору було укладено додаткову угоду № 014/02-32/303/02-08.2, відповідно до якої погоджено Графік погашення заборгованості у новій редакції. З метою забезпечення виконання зобов`язань з повернення кредитних коштів та відсотків по них 22 лютого 2008 року між Позивачем та Відповідачем було укладено Договір іпотеки № 014/02-32/303-08і посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу зареєстрованого за № 785, який діє зі змінами Договору про зміни до Договору іпотеки від 30.11.2009 року. За умовами цього договору іпотеко держатель має право у випадку невиконання третьою особою своїх зобов`язань за кредитними договорами отримати задоволення своїх вимог в рахунок майна, заставленого цим договором. Предметом іпотеки виступило нерухоме майно - квартира [ADDRESS] . 30 червня 2015 року Кам`янським районним судом Черкаської області ухвало рішення про стягнення на користь Позивача з третьої особи заборгованості по вказаним кредитним договорам. Дане рішення набрало законної сили. Своїх зобов`язань за кредитними договорами третя особа не виконує, станом на 06 лютого 2020 року заборгованість за кредитним договором № 014/02-32/303/01-08 від 22.02.2008 року складає 7 547 доларів США 53 центи, а за кредитним договором № 014/02-32/303/02-08 від 22 серпня 2008 року - 9 951 доларів США 89 центів. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку»іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із частиною першою статті 7 цього Законуза рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. У статті 33 Закону України «Про іпотеку»передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. У судовому рішенні щодо стягнення з третьої особи (а.с. 34) заборгованості за кредитними договорами суд встановив, що вимога банку про дострокове повернення кредиту була направлена ще до розгляду справи в суді, тобто до 30 червня 2015 року. Пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов`язання. Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора у зв`язку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі. Позивач міг пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання, проте до суду звернувся з позовом у травні 2020 року, тобто зі спливом строку позовної давності. Відповідно до статей 526, 629 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності. За змістом статті 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний. Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають. Однією із підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного із боржників. Верховний Суд звертає увагу, що позовна давність переривається пред`явленням особою позову, а не постановленням судом судового рішення. Указаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 522/31199/13-ц (провадження 61-3872св18). У зв`язку із цим, звернувшись до суду із позовом до Відповідача про стягнення кредитної заборгованості у 2014 році, який розглянутий судом по суті, банк перервав строк позовної давності у спорі щодо погашення останньою спірної кредитної заборгованості, а тому при зверненні у травні 2020 року до суду із позовом у цій справі щодо суми кредитної заборгованості, але шляхом вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк пропустив строк позовної давності, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed