Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-18 00:00:00

В березні 2017р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2, 3) до відповідачки [PERSON], в якому просив суд, з урахуванням поданої заяви про уточнення позову (а.с. 35, 36): визнати припиненим право користування відповідачкою квартирою [ADDRESS]. Свої позовні вимог позивач обґрунтовував тим, що він є власником 3/5 частин зазначеної квартири, а відповідачка є колишнім власником цієї частини квартири, яка після припинення її права власності, в квартирі не проживає, добровільно залишила її, забравши особисті речі, проте з реєстраційного обліку у вказаній квартирі не знялась, а тому позивач вимушений був звернутися до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала, з підстав зазначених в позові, просила суд позов задовольнити. В подальшому сторона позивача подала на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутність, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, і не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачка, про час та місце розгляду справи була оповіщена в установленому законом порядку, в судові засідання не з'являлася, заперечення на позов не подавались, про поважність причин неявки суд не повідомляла та не просила розглядати справу у свою відсутність. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що позивач є власником 3/5 частин квартири [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] 15 січня 2013р. між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено договір міни, відповідно до якого спадкодавець [PERSON] набув право власності на 3/5 частин квартири [ADDRESS], а відповідачка [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS]. Судом встановлено, що у вказаній квартирі зареєстрована відповідачка, згідно довідки за формою № 3 від 22 лютого 2017р. За змістом ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України та з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, право відповідачки користуватися 3/5 частин спірної квартири, існувало у неї лише за наявності у неї на праві власності зазначеної частини вказаної квартири, після відчуження квартири та за відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право відповідачки на користування цією частиною житла. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. У відповідності з ст.8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких дана Верховною Радою України, суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Згідно з ч. 1, 6 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, а саме слід припинити право користування відповідачкою 3/5 частини квартири [ADDRESS], яка належить на праві власності позивачу. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640,0 грн.

Outcome: partial