Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-26 00:00:00

В березні 2017 року позивач, через представника, звернувся до суду із зазначеним позовом. Вказував, що 19.03.2013 року між ним та [PERSON] укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ФС/6287477, згідно якого він взяв на себе зобов'язання відшкодувати шкоду, заподіяну третім особам внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участю автомобіля [NUMBER], строком дії до 18.03.2014 року. 16.07.2014 року на автодорозі «Київ-Одеса» сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів [NUMBER], під керуванням [PERSON], автомобіля [NUMBER], під керуванням [PERSON] та автомобіля «Chevrolet», д.н.з. [NUMBER], під керуванням [PERSON] Винним у вчиненні зазначеної дорожньо-транспортної пригоди визнаний відповідач. За заявою [PERSON] йому страховою компанією виплачене страхове відшкодування у сумі 49 490 грн. Посилаючись на те, що відповідач у строки встановлені законом не повідомив його про настання страхового випадку та не надав доказів поважності їх пропуску, просив стягнути на свою користь з відповідача борг в сумі 49 490 грн. та сплачений судовий збір. Представник позивача звернувся до суду із клопотанням про розгляд справи без його участі, позов підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, тому суд вважає за можливе провести по справі заочний розгляд відповідно до ст. 224 ЦПК України. В силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 19.03.2013 року між позивачем та [PERSON] укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ФС/6287477, згідно якого позивач взяв на себе зобов'язання відшкодувати шкоду, заподіяну третім особам внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участю автомобіля [NUMBER], строком дії до 18.03.2014 року. 19.08.2014 року постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області [PERSON] визнано винуватим у вчиненні правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Згідно постанови суду [PERSON] 16.07.2014 року, на автодорозі «Київ-Одеса», керував автомобілем марки «Мерседес», д.н.з. [NUMBER], при виникненні небезпеки в русі не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки, не дотримався безпечної дистанції та допустив зіткнення з автомобілем [NUMBER], який в подальшому здійснив зіткнення з автомобілем марки «Шевролет», д.н.з. [NUMBER], в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження. 30.09.2014 року [PERSON] звернувся до позивача із заявою про відшкодування шкоди завданої автомобілю [NUMBER] внаслідок вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди. 24.10.2014 року позивач виплатив [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 49 490 гривень. 18.12.2014 року позивач звернувся до відповідача з претензією з проханням перерахувати на користь страхової компанії грошові кошти в розмірі 49 490 гривень виплаченого страхового відшкодування. 30.12.2014 року відповідач звернувся до позивача із заявою в якій зазначив, що в період з 16.07.2014 року по 18.07.2014 року перебував на амбулаторному лікуванні, з гіпертонічним кризом, а тому він не міг в установлені строки надати страховій компанії повну і достовірну інформацію по дорожньо-транспортній пригоді, яка сталася 16.07.2014 року на автодорозі «Київ-Одеса». 19.01.2015 року позивач звернувся до відповідача з роз'ясненням до претензії на суму 49 490 грн., в якій роз'яснив, що відповідач має подати страховій компанії заяву про страховий випадок і документальне підтвердження того, що він не мав змоги зробити це у трьохденний строк встановлений законом. Зазначені обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами. Приписами ч. 1 ст. 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до ч. 1 ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування) (ч. 1 ст. 999 ЦК України). Відповідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Законом, що встановлює обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та регулює відносини у цій сфері являється Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. Згідно ст. 29 Закону у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Відповідно до пп. 33.1.4 п. 33.1 ст. 31 Закону у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний: невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально. Згідно аб. ґ пп. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов: до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Докази, які спростовують встановлені судом обставини відповідачем не надані. Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи та той факт, що відповідач не повідомив страховика у трьохденний строк про настання страхового випадку та не надав доказів поважності пропуску зазначеного строку, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тобто з відповідача на користь позивача слід стягнути 1600 гривень сплаченого судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved