Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

Банк звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 30 липня 2013 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 4500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. Відповідач підписала заяву на отримання кредиту, ознайомилася із умовами кредитування. Банк свої зобов'язання за Договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредит в розмірі, встановленому Договором, а відповідач не сплачувала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, чим порушила свої зобовязання. Банк просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 106 464,61 грн. та судові витрати по сплаті судового збору. У судове засідання представник позивача не зявився, подав до суду клопотання, в якому зазначив, що позовні вимоги підтримує, просив розгляд справи проводити без його участі, а також відповідь на відзив та заперечення на заяву відповідача про застосування строку позовної давності, суть якої зводиться до того, що перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки, тобто 31 липня 2017 року. Крім цього, пунктом 1.1.7.31 кредитного договору визначено, що строк позовної давності щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) збільшений до 50 років у порядку, встановленому ч. 1 ст. 259 ЦК України.\~\~ У судове засідання відповідач не зявилася, подала до суду відзив на позовну заяву, заяву про застосування строків позовної давності та заяву про розгляд справи без її участі. Суть відзиву на позовну заяву зводиться до того, що вона ([PERSON]В.) позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими, безпідставними та незаконними, оскільки вона не отримувала кредитну картку із сумою кредиту 4 500 грн., Банк безпідставно та в односторонньому порядку змінив розмір процентної ставки, всупереч ст. 61 Конституції України нарахував одночасно пеню та штраф, які є одним видом цивільно-правової відповідальності. Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності представника позивача та відповідача за наявними у справі доказами, оскільки в даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 223 ЦПК України, для відкладення розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у звязку із неявкою усіх учасників справи, суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що 30 липня 2013 року [PERSON] звернулася до відділення ПАТ КБ «ПриватБанк», де нею було надано копію паспорта та підписано анкету-заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку, що підтверджується копією відповідної анкети-заяви та копією паспорта відповідача (а.с. 9; 35). У цій заяві зазначено, що [PERSON] ознайомлена та згодна з умовами і правилами надання банківських послуг і тарифами банку, виражає свою згоду на те, що ця заява разом з вказаними умовами і правилами та тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить її підпис (а.с. 9). Аналіз змісту витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 10), які є невідємною частиною договору про надання банківських послуг, дає підстави стверджувати, що [PERSON] була ознайомлена з кредитними умовами, а саме пільговим періодом, базовою відсотковою ставкою в місяць, розміром обовязкового щомісячного платежу, розміром пені за несвоєчасне виконання зобовязань тощо.\~ З матеріалів справи (а.с. 126; 127) вбачається, що [PERSON] згідно кредитного договору б/н від 30 липня 2013 року отримала картку № 5168755322252376. Відповідно до п. 1.1.2.1 Договору [PERSON] зобовязалася не передавати карту, пін-код третім особам . Пунктами 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору встановлено, що клієнт надає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і клієнт надає право Банку в будь-який момент змінити (збільшити або зменшити) кредитний ліміт. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою клієнта щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого Банком. З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти клієнта [PERSON] (а.с. 8) вбачається, що 30 липня 2013 року кредитний ліміт по картковому рахунку № 5168755322252376 «Універсальна 55 днів» було встановлено в розмірі 4 500 грн. З виписки по карті [PERSON] за період з 1 січня 2013 року по 21 квітня 2018 року (а.с. 123-124) вбачається, що [PERSON] використовувала кредитні кошти, а саме: - 30 липня 2013 року було проведено операцію «зняття готівки у банкоматі: відділення банку, Носівка, вул. Вокзальна, 6», сума у валюті операції: 2 000 грн., сума у валюті карти 2 080 грн.; сума комісії: - 80 грн., залишок після операції: - 2 080 грн.; - 30 липня 2013 року було проведено операцію «зняття готівки у банкоматі: відділення банку, Ніжин, вул. Миколи Гоголя, 2а», сума у валюті операції: 1 000 грн., сума у валюті карти 1 040 грн.; сума комісії: - 40 грн., залишок після операції: - 3 120 грн.; - 31 липня 2013 року було проведено операцію «зняття готівки у банкоматі: Бізнес-центр; Ботанік-Тауер; Київ, вул. Саксаганського, 119», сума у валюті операції: 1 000 грн., сума у валюті карти 1 040 грн.; сума комісії: - 40 грн., залишок після операції: - 4 160 грн.; - 2 серпня 2013 року було проведено операцію «зняття готівки у банкоматі: магазин; Фуршет; Київ, вул. Старовокзальна, 23», сума у валюті операції: 300 грн., сума у валюті карти 315 грн.; сума комісії: - 15 грн., залишок після операції: - 4 475 грн. Таким чином, доводи відповідача про те, що вона не отримувала у ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитної картки із сумою кредиту 4 500 грн. та кредитними коштами не користувалася, не заслуговують на увагу, оскільки є необґрунтованими, безпідставними\~ та такими, що спростовуються матеріалами справи. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.\~\~\~\~\~ Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У судовому засіданні встановлено, що відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконує, в зв'язку з чим має загальну заборгованість по наданому кредиту, яка станом на 30 вересня 2017 року складає 106 464,61 грн., з якої 4 475 грн. заборгованість за кредитом, 97 326,15 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 4 663,46 грн. заборгованість за пенею та комісією, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 6-7). Інші відомості щодо розміру заборгованості в матеріалах справи відсутні. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем не надано суду доказів на спростування вказаного розрахунку заборгованості. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. У пункті 1.1.7.31 умов і правил надання банківських послуг вказано, що строк позовної давності стосовно вимог банку по поверненню кредиту, сплати процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів, витрат банку становить 50 років. Однак, умови, в яких установлено збільшену позовну давність, не містять підпису позичальника, а відтак ці умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності. Аналогічний висновок викладений судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 1 липня 2015 року по справі № 6-757цс15, який відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України повинен враховувати суд. Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку про застосування в межах даного провадження строків позовної давності, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року по справі № 6-116цс13 та №\~ 6-120цс13. Право вимоги у Банку на пред'явлення позову щодо примусового стягнення в судовому порядку заборгованості за Кредитним договором виникло з настанням часу несплати відповідачем чергового платежу, тобто починаючи з наступного дня після настання строку платежу. З розрахунку заборгованості (а.с. 6) вбачається, що погашення за наданим кредитом відбувалося наступним чином: 12 грудня 2013 року в сумі 3,53 грн.; 12 січня 2014 року 1,76 грн.; 13 січня 2014 року 0,88 грн.; 14 січня 2014 року 0,44 грн.; 15 січня 2014 року 0,22 грн.; 16 січня 2014 року 0,17 грн.; 17 січня 2014 року 0,03 грн.; 18 січня 2014 року 0,01 грн.; 19 січня 2014 року 0,01 грн.; 31 липня 2015 року 129,49 грн. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Однак, відповідно до виписки по карті [PERSON] за період з 1 січня 2013 року по 21 квітня 2018 року всі вищезазначені платежі по погашенню кредиту деталізуються як «автоматичне погашення простроченої заборгованості». Поняття виконання зобовязання шляхом списання коштів з рахунку відповідача та вчинення дії погашення боргу, яка свідчить про визнання боргу, це різні юридичні дії за своїми правовими наслідками. Таким чином, судом встановлено, що 12 грудня 2013 року, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18 , 19 січня 2014 року та 31 липня 2015 року Банком в односторонньому порядку було проведено операцію «автоматичне погашення простроченої заборгованості», відповідач жодних проплат по погашенню наданого кредиту з моменту виникнення заборгованості не здійснювала, із заявою про списання банком будь-яких сум з її карткового рахунку на погашення заборгованості не зверталася, таке списання Банк зробив за власною ініціативою, а тому таке списання не може свідчити про переривання строку позовної давності. З виписки по карті [PERSON] за період з 1 січня 2013 року по 21 квітня 2018 року (а.с. 123-124) вбачається, що 1 вересня 2013 року Банком було нараховано штраф за прострочення по кредиту, тобто до цієї дати у порушення вимог Договору відповідачем не було сплачено черговий платіж в рахунок погашення кредиту, а тому суд вважає, що право вимоги у Банку на пред'явлення позову щодо примусового стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором виникло саме з 1 вересня 2013 року. До суду з цим позовом Банк звернувся 4 січня 2018 року, тобто за межами встановленого законом строку позовної давності, не порушував питання щодо поновлення строків позовної давності, не зазначив поважність причин пропущення позовної давності. Відповідач подала до суду заяву про застосування строків позовної давності. Відповідно до ст. 266 та ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Ураховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про необхідність застосування у справі строків позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» у зв'язку зі спливом строків позовної давності. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed