Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-24 00:00:00

В березні 2016 року позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення з неї 40000 гривень, посилаючись на те, що ці кошти передала в рахунок авансу за придбання житлового будинку, але в подальшому відповідач відмовилася від такого продажу і цих коштів не повертає. В судовому засіданні позивач заявлений позов підтримала, просила задовольнити його, підтвердивши зміст своєї позовної заяви, та пояснила, що свого часу через відповідне оголошення в пресі про продаж будинку в м. Миргороді, зустрічалася з відповідачем [PERSON] та оглянула об'єкт купівлі - продажу. При цьому вони домовилися про його продаж за 80000 гривень. Оскільки для нотаріального укладення відповідної угоди відповідачу необхідно було дооформити окремі документи, їй за домовленістю в рахунок купівлі будинку було передано 40000 гривень. З пояснень сторони позивача вбачається, що при цьому ніяких договорів укладено не було, з огляду на що передані кошти є авансом. Відповідач згодна повернути лише 10000 гривень, а 30000 гривень вважає платою за проживання в її будинку. Відповідач [PERSON] заявлений позов визнала частково, пояснивши, що позивач дійсно мала намір придбати у неї будинок. При цьому вона оглядала предмет майбутньої купівлі і залишила позивачу 40000 гривень в рахунок придбання цього будинку. Оскільки в подальшому курс долара США по відношенню до національної валюти зріс, вона запропонувала позивачу заплатити їй ще 5000 доларів США, на що та не погоджується. З пояснень відповідача слідує, що в дійсності вона давала оголошення в пресі про продаж свого будинку в гривнах, а за одержаний аванс власноруч написала позивачу розписку. На даний час вона згодна повернути позивачу 10000 гривень, а решту залишити собі в рахунок оплати проживання сім'ї позивача в її будинку, хоча такої домовленості між ним не було. Заслухавши пояснення сторін, показання свідка, оглянувши оригінали окремих документів, дослідивши письмові докази по справі, та, проаналізувавши їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що заявлений позов підлягає до задоволення в межах заявлених позовних вимог, виходячи з наступних обгрунтувань. Як встановлено при вирішенні спору, в листопаді 2012 року відповідач [PERSON] дала оголошення в пресі про продаж належного їй житлового будинку / а.с. 16 /, що визнається нею в її поясненнях. За приписами ст. 61 ч. 1 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до розписки [PERSON] та отримала від позивача [PERSON] 40000 гривень в рахунок попередньої домовленості про продаж будинку за адресою: [ADDRESS]. Факт одержання цих коштів визнається відповідачем / а.с. 4 /. За змістом згаданої розписки сторони погодили ціну продажу будинку сумою у 80000 гривень. Про здавання конкретного житла в житловий найм в розписці не йшлося. Обидві сторони відповідно до ст. 61 ч. 1 ЦПК України визнали ту обставину, що ні до передачі грошових коштів, ні після цього, будь - яких договорів, в тому числі і договору купівлі - продажу житла, між ними не укладалося, а відтак між ними і не виникало ніяких зобов'язань. З цих підстав, зважаючи на системний аналіз ст. 576 ч. 1, ст. 570 ч. ч. 1, 2 ЦК України, суд приходить до переконання про те, що фактично грошова сума передана позивачем відповідачу була авансом. Це переконання суду також ґрунтується на правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 13 лютого 2013 року, у справі № 6-17цс12, яка за приписами ст. 306 - 7 ЦПК України є джерелом права та обов'язковою для судів, і зокрема в ній йдеться про те, що оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана однією зі сторін грошова сума є авансом, який підлягає поверненню. Показання свідка [PERSON] зі сторони відповідача не спростовують заявлених позовних вимог та не містять ніякої інформації відносно предмету спору / а.с. 16 /. Таким чином, заявлені позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають до задоволення. Як слідує зі змісту ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Стороною позивача документально підтверджено судові витрати по оплаті позову судовим збором на суму 551 гривна 20 копійок / а.с. 1 /. Саме ця сума і підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача при задоволенні позову.

Outcome: approved