Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-27 00:00:00

В березні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи: Управління Державного земельного агентства у Вишгородському районі Київській області, Хотянівська сільська рада Вишгородського району Київській області, садівницьке товариство «Побутовик», про відновлення меж, усунення перешкод в користуванні та володінні земельною ділянкою. Позов вмотивовано тим, що він та відповідач [PERSON] є членами садового товариства «Побутовик» з 1996, відповідно до державних актів від 18 серпня 1998 року обоє мають у вказаному садовому товаристві земельні ділянки на праві приватної власності, які є суміжними: позивачу належить земельна ділянка [NUMBER] площею 0,116 га, а відповідачу належить сусідня земельна ділянка [NUMBER] площею 0,91 га. Восени 2012 року позивач звернувся до управління Держкомзему у Вишгородському районі Київської області з проханням визначення та отримання кадастрового номера його земельної ділянки. При підготовці та виготовленні технічної документації та проведення інвентаризації земельної ділянки для виготовлення кадастрового плану фахівцями Держкомзему було виявлено факт незаконного переміщення [PERSON] свого паркану у глибину його території за межу, що розділяє їх земельні ділянки, на вкосу по діагоналі: від 40 см на початку та до 1,5 м в кінці. Намагання позивача вирішити спір з відповідачем про добровільне у позасудовий спосіб відновлення нею порушеної межіпозитивних результатів не принесли, тому позивач змушений звернутися за захистом своїх порушених прав до суду та просить суд зобов`язати відповідача [PERSON] відновити межу, яка поділяє земельні ділянки [NUMBER] та [NUMBER] по вулиці Садовій в садовому товаристві «Побутовик» села Осещина Вишгородського району Київської області, привести у відповідність з даними земельно-кадастрової документації шляхом перенесення паркану, стягнувши при цьому з неї судові витрати у справі. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 13.06.2013 року позов [PERSON] було задоволено. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 21 січня 2014 року апеляційна скарга відповідача була відхилена, а вказане рішення було залишено без змін. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28 травня 2014 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13.06.2013 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 21 січня 2014 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. У ході нового розгляду справи 06.11.2014 року позивач уточнив свої позовні вимоги, виклавши їх у наступній редакції. - [PERSON] просить суд зобов`язати[PERSON] відновити межу, яка поділяє земельні ділянки [NUMBER] та [NUMBER] по вулиці Садовій в садовому товаристві «Побутовик» села ОсещинаХотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області згідно з даними земельно-кадастрової документації шляхом перенесення паркану відповідно до плану встановлення меж № 1 висновків землевпорядної документації від 30 травня 2010 року, проведеної виробничим кооперативом «Укрземпроект». Крім того, позивач просить визнати недійсним кадастровий план земельної ділянки № 3221888800:038:088:0102 [PERSON], виготовлений Державним кадастровим реєстратором ОГелеверою О.О.Управління Дерземагенства у Вишгородському районі Київської області. У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та уточненнях до неї, просить його позов задовольнити. Відповідач позов не визнала, заперечення проти позову виклала письмово, приєднавши їх до матеріалів справи, просить відмовити позивачеві у задоволенні позову та застосувати позовну давність, як це передбачено ч.3 ст. 267 ЦК України., детально аргументувавши свою правову позицію у справі та пояснивши, що паркан нею жодним чином ніколи не переміщувався з того моменту, коли нею та позивачем 18.06.1997 року було погоджено межу, яка поділяє їх суміжні земельні ділянки, самозахват частини земельної ділянки позивача вона ніколи не вчиняла та його земельною ділянкою вона не володіє і не користується. Представники третіх осіб: Управління Державного земельного агентства у Вишгородському районі Київській області, Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київській області, садівницького товариства «Побутовик» до суду жодного разу не з'являлися, про час день та місце розгляду справи вони повідомлялися у встановленому законом порядку належно та завчасно, про причини своєї неявки вони суд не повідомили. Їх неявка не є перешкодою для розгляду справи по суті. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами письмові докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про те, що позовє необгрунтованим та таким, який не може бути задоволений судом, виходячи із наступного. Судом встановлено, що відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю ІV-КВ № 019614 позивачеві [PERSON] належить земельна ділянка розміром 0,116 га у СТ «Побутовик» на території Хотянівської сільської ради Вишгородського районуКиївської області, межа вказаної ділянки, від «В» до «Г» проходить вздовж землекористування відповідача [PERSON] (а.с.5). Відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю ІV-КВ № 019616 відповідачу [PERSON] належить земельна ділянка розміром 0,091 га у тому ж садівницькому товаристві «Побутовик» на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області, межа вказаної ділянки, від «А» до «Б» проходить вздовж землекористування позивача [PERSON] (а.с. 39). Обидва Державних акта на право приватної власності на землю були видані сторонам в один і той же день 18 серпня 1998 року на підставі одного і того ж рішення виконкому Хотянівської сільської ради народних депутатів № 47 від 27.05.1998 року, їх обидва було зареєстровано в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 1795 (земельна ділянка [PERSON]) та за № 1797 (земельна ділянка [PERSON]) При цьому напередодні, а саме: 18 червня 1997 року сторонами було узгоджено та підписано Акт про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки, тим самим спільно визначивши межу між своїми земельними ділянками, що знаходяться у СТ «Побутовик», тим самим посвідчивши відсутність на той момент спору щодо неї (а.с. 12). Відповідач стверджує, що спільна межа між земельними ділянками сторін на момент звернення позивача до суду та на момент судового розгляду цього спору знаходиться на тому ж самому місці, як це було визначено сторонами в Акті про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки від 18.06.1997 року, з тих пір вона жодним чином паркан нікуди не переміщала та на територію земельної ділянки позивача вона цей паркан не заглиблювала та самозахоплення таким чином частини його ділянки не здійснювала, а відтак жодного порушення земельного законодавства та жодного порушення земельних прав позивача вона не вчиняла. Позивач зазначених тверджень відповідача з посиланням на належні та допустимі докази не спростував. Він не вказав та не довів фактів, на які посилається у позові як на такі, що мали місце та мають істотне значення для вирішення справи: коли саме і у який спосіб відбулося протиправне перенесення відповідачем свого паркану вглиб території позивача, якщо такий факт дійсно мав місце; яку конкретно площу земельної ділянки позивача протиправно захопила відповідач, тим самим вивівши її із володіння та користування позивача; чи дійсно спільна межа між земельними ділянками сторін на даний момент зміщена в бік земельної ділянки позивача у порівнянні з межею, спільно визначеною сторонами 18.06.1997 року або у порівняннізі схемою детального планування садівницького товариства «Побутовик»; якщо таке зміщення має місце, то результатом чиїх та яких саме конкретних винних дій це сталося. В основу своєї позовної заяви та позовних вимог [PERSON] поклав Висновки перевірки землевпорядної документації від 30 травня 2010 року,та просить суд зобов`язати [PERSON] відновити межу, яка поділяє земельні ділянки [NUMBER] та [NUMBER] по вулиці Садовій в садовому товаристві «Побутовик» села ОсещинаХотянівськоїсільської ради Вишгородського району Київської області згідно з даними земельно-кадастрової документації шляхом перенесення паркану відповідно до плану встановлення меж № 1 Висновків перевірки землевпорядної документації від 30 травня 2010 року, проведеної виробничим кооперативом «Укрземпроект»(а.с. 8-10). Вивчивши зазначені Висновки перевірки землевпорядної документації від 30 травня 2010 року судом встановлено, що перевірку було проведено за дорученням Вишгородського районного суду у межах іншої справи № 5/2-911/2010 за позовом садівничого товариства «Побутовик» до [PERSON], третя особа управління Держкомзему у Вишгородському районі, про самовільне заняття земельної ділянки та усунення перешкод в користуванні дорогою суспільного користування. Відповідно до Висновків площа земельної ділянки, якою користується [PERSON], становить 0,910 га, що відповідає площі, вказаній в Державному акті. Проте кадастровий план її земельної ділянки, який міститься в Держаному акті, не відповідає конфігурації земельної ділянки, якою вона фактично користується. При цьому у наведеному Висновку вказано і те, що площа земель загального користування садівницького товариства «Побутовик» згідно Державного акту на право колективної власності на землю, виготовленого в 1995 році, становить 0, 6595 га. В натурі ж площа земель загального користування СТ «Побутовик» інша і не відповідає розміру, вказаному у Державному акті. Схеми детального плануваннясадівницького товариства «Побутовик» з визначенням розміру площ земельних ділянок загального користування (доріг) - у товариства немає. Для визначення істинної площі його земель ще на той час рекомендовано було виконати горизонтальну зйомку території СТ «Побутовик». Крім того, в п. 7.7. Висновку на конкретне питання щодо факту самозахоплення земельної ділянки міститься конкретна та вичерпна відповідь: член СТ «Побутовик» [PERSON] користується земельною ділянкою площею 0,0910 га, що відповідає площі, вказаній в Державному акті на право користування землею, таким чином,самозахоплення земельної площі громадянкою [PERSON] немає. Однак, конфігурація її земельної ділянки змінена і не відповідає плану земель, вказаному у Державному акті. Виробничий кооператив «Укрземпроект» зробив такий висновок про причину виявленої невідповідності: при нанесенні на план земель загального користування СТ «Побутовик» згідно матеріалів, розроблених інститутом «Укземпроект» в 1994 році та земельної ділянки [PERSON] згідно матеріалів, розроблених госпрозрахунковим виробничим бюро в 1998 році, виявлено невідповідність геодезичних даних вищезгаданих земельних ділянок, що і призвело до виникнення позовної заяви СТ «Побутовик» до [PERSON] про самовільне заняття земельної ділянки та усунення перешкоди користування дорогою. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 06 вересня 2010 року садівницькому товариству «Побутовик» у позові до [PERSON] було відмовлено, оскільки суд дійшов до висновку про те, що порушення відповідачем меж своєї земельної ділянки та самозахоплення ним земель загального користування СТ «Побутовик» - не встановлено (а.с. 43). Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 26 жовтня 2010 року апеляційна скарга СТ «Побутовик» була відхилена, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 06 вересня 2010 року залишено без змін та набрало законної сили. Щодо спільної межі між земельними ділянками [PERSON] ([NUMBER]) та [PERSON] ([NUMBER]) на території садівницького товариства «Побутовик» то у вказаних вище Висновках від 30.05.2010 року мова взагалі не йшла, оскільки вказана межа не була на той час ні предметом спору у справі № 5/2-911/2010, ні предметом дослідження у ході проведеної натой час перевірки землевпорядної документації. Проте з доданого до Висновків від 30.05.2010 року Плану встановлених меж № 1 вбачається, що є не тільки земельна ділянка [PERSON] , якою користується [PERSON] (без зазначення площі та чітких координат), а є ще й земельна ділянка, яка згідно Державного акту про право приватної власності на землю належить [PERSON], а фактично користується нею СТ «Побутовик» як землею загального користування - у вигляді проїзду (а.с. 50). При цьому суд приймає до уваги при винесенні даного рішення Зведений кадастровий план земельних ділянок в СТ «Побутовик» (а.с. 152-153, 211), який було проведено інженером-землевпорядником ФОП [PERSON] на підставі дозволу Вишгородської районної державної адміністрації. З наведеного видно, що згідно з вихідною земельною документацією та інформацією, яка викладена в Державних актах про право власності на земельні ділянки, координати місця знаходження земельних ділянок (не тільки земельної ділянки [PERSON]) за своїм фактичним землекористуванням не відповідають тим координатам, які вказані в Державних актах власників земельних ділянок, в тому числі і в позивача [PERSON], фактичні межі землекористування якого перебувають далеко за юридичними межами як своєї земельної ділянки, так і земельної ділянки [PERSON]., зі значним заходом саме на її земельну ділянку в юридичних межах, а не навпаки, як про це в позові стверджує позивач.Тобто, фактичні межі земельної ділянки [PERSON] накладаються на юридичні межі земельної ділянки [PERSON] Крім того, згідно Зведеного кадастрового плану земельних ділянок в СТ «Побутовик» земельна ділянка позивача [PERSON] в межах існуючої огорожі на 0,0411 га більша за розмір його земельної ділянки, вказаної у Державному акті про право приватної власності на землю, а земельна ділянка [PERSON], якою вона фактично користується та яка знаходиться в фактичних межах її землекористування, складає площу 0,0910 га, що повністю відповідає розміру земельної ділянки, вказаному в її Державному акті. Суд враховує і те, що існуюча нині спірна межа між земельними ділянками сторін була позивачем та відповідачем узгоджена ще 18.06.1997 року, про що ними було складено та обома підписано відповідний Акт встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки, який є у справі. Узгоджена на той час межа пролягала по вже існуючим на той час і існуючим без змін нині парканам обох сторін що з тих пір не викликало жодних заперечень з боку позивача. З моменту складання вищенаведеного Акту фактичні межі земельних ділянок сторін не змінювалися. Тож, позивачеві з 1997 року була відома фактична межа між його та відповідача земельними ділянками. Ст. 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом,зокрема,відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобіганню вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Відповідно до ч.1 ст. 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. Відмовляючи у задоволенні позову в частині зобов`язання[PERSON] відновити межу відповідно до плану встановлення меж № 1 Висновків перевірки землевпорядної документації від 30.05.2010 року, суд виходить і з того, що жодними наданими позивачем та дослідженими у суді доказами не доведено наявності факту порушення права на землю [PERSON], яке потребувало би судового захисту, не доведено вчинення саме особисто відповідачем [PERSON] будь-якого правопорушення в галузі земельних правовідносин, в тому числі не встановлено і факту порушення нею меж своєї земельної ділянки. Невідповідність фактичної конфігурації земельної ділянки [PERSON] плану земель, вказаному в її Державному акті про право приватної власності на землю зовсім не підтверджує факту самовільного переміщення (зміни) саме нею окремої межі між її земельною ділянкою та конкретною земельною ділянкою позивача [PERSON], розмірковування про це є припущенням. Відповідно до правил ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, вимога позивача відновити межу відповідно до плану встановлення меж № 1 Висновків перевірки землевпорядної документації від 30.05.2010 року суперечить вимогам ч.1 ст. 107 ЗК України, оскільки наведені Висновки та план № 1 до них, по-перше, не є земельно-кадастровою документацією у розумінні Закону України «Про Державний земельний кадастр», а, по-друге , у вказаному Висновку відсутня чітка відповідь про те, чи дійсно паркан відповідача, перебуває на території земельної ділянки позивача, не встановлює факту порушення нею меж земельної ділянки позивача або факту вчиненого нею самозахоплення хоча б будь-якої частини його земельної ділянки. Не дивлячись на те, що і в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 травня 2014 року (а.с. 226),і в судовому засіданні під час нового розгляду справи позивачу роз`яснювалося його право на проведення у справі судової земельно-технічної експертизи,оскільки визначення обставин, на які посилається позивач, потребують спеціальних знань, проте позивач жодного клопотання про проведення земельно-технічної експертизи не заявляв. Відповідно до правил діючого ЦПК України суд у справах позовного провадження не наділений самостійним правом ініціювати проведення експертиз, о розглядає справу у межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Відмовляючи в задоволенні позову у частині вимог про визнання недійсним кадастрового плану земельної ділянки № 3221888800:038:088:0102 [PERSON], виготовленого Державним кадастровим реєстратором ОГелеверою О.О.Управління Дерземагенства у Вишгородському районі Київської області, суд виходить не тільки із безпідставності та необґрунтованості цих вимог . Застосувати правові наслідки про позовну давність, передбачені ч.3 ст. 267 ЦК України, як про це просив відповідач, суд не вважає за можливе, оскільки за твердженнями позивача він про невідповідність спірної межі даним плану земельної ділянки, викладеного у Державному акті, дізнався лише восени 2012 року при підготовці та виготовленні технічної документації та проведення інвентаризації земельної ділянки для виготовлення кадастрового плану. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд, відмовляючи у позові позивачеві, за законом звільненому від сплати судового збору, судові витрати відносить на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed