Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-11 00:00:00

В березні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до КЗ «Семенівська дитяча музична школа» Семенівської районної ради Чернігівської області, в якому після збільшення позовних вимог просив визнати наказ № 3 від 01 лютого 2016 року КЗ «Семенівська дитяча музична школа» Семенівської районної ради Чернігівської області про відсторонення його від роботи незаконним та стягнути на його користь середній заробіток за час відсторонення від роботи з 01 лютого 2016 року по день постановлення рішення. Позовні вимоги мотивовані тим, що він є інвалідом першої групи загального захворювання по зору. Відповідно до атестаційного листа [PERSON] забезпечує виконання навчальних планів, програм, підвищує свою кваліфікацію, підтверджує професійну майстерність. Неодноразово він та його вихованці нагороджувались грамотами, подяками, учні вступили до навчальних закладів. Крім того, [PERSON] зазначає, що законодавством не передбачено відсторонення від роботи за те, що працівник має інвалідність, це є дискримінацією. За своєю сутністю відсторонення від роботи має тимчасовий характер, а отже кінцевий період часу відсторонення працівника власником має бути конкретно визначений. В наказі директор не визначив кінцевий термін часу відсторонення, яке не може бути нескінченним. Крім того, в наказі відповідач не зазначив про оплату праці на час відсторонення. Рішенням Семенівського районного суду Чернігівської області від 10 червня 2016 року у позові [PERSON] до КЗ «Семенівська дитяча музична школа» Семенівської районної ради Чернігівської області про визнання наказу незаконним та стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить, скасувати рішення Семенівського районного суду Чернігівської області від 10 червня 2016 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення у мотивувальній частині не вказав норму закону, яка дає підстави для відсторонення його від роботи. Законодавством не передбачено відсторонення працівника від роботи за ознакою інвалідності. В індивідуальній програмі реабілітації в першому розділі пункту 5 Трудова реабілітація в графі раціональне працевлаштування, поновлення трудової діяльності інваліда за колишньою або новою посадою зазначено: «може працювати на займаній посаді». Відсторонення від роботи є його дискримінацією, оскільки робоче місце створене, але він не може реалізувати свої творчі та професійні здібності з урахуванням індивідуальної програм реабілітації, його право на працю виявилось незабезпеченим та незахищеним судом відповідно до приписів ст. 55 Конституції України та ст. 6 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що відповідно до довідок МСЕК [PERSON] з 2008 року є інвалідом 1 групи та відповідно до індивідуальної програми реабілітації, що видається медико-соціальними експертними комісіями «може працювати на займаній посаді». ( а.с.9-14) В 2015 році викладач по класу «баян» [PERSON] пройшов атестацію про, що підтверджено в матеріалах справи атестаційним листом.( а.с.8) Його учні приймали участь в різних конкурсах та займали призові місця. ( а.с.27-75) [PERSON] нагороджувався різними грамотами та відзнаками, є також автором творів. Наказом директора Комунального закладу Семенівської районної ради Чернігівської області [PERSON] від 1 лютого 2016 року №3 « Про тимчасове відсторонення від роботи викладача [PERSON]Г.» позивач [PERSON] був відсторонений від роботи викладача музичної школи з 1 лютого 2016 року до часу призначення відповідальної особи, яка б надавала йому постійну сторонню допомогу на робочому місці під час навчально-виховного процесу.( а.с.85) За час відсторонення від роботи заробітна плата позивачу не нараховувалась та не виплачувалась. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] є інвалідом 1 групи та відповідно до індивідуальної програми реабілітації, що видається медико-соціальними експертними комісіями йому визначені ступені обмеження життєдіяльності, зокрема до трудової діяльності. Відсторонення від роботи та пошуки осіб, які б могли надавати сторонню допомогу узгоджуються з вказівками викладеними в листі Управління держпраці у Чернігівській області від 08.06.2016 року , тому наказ про відсторонення від роботи позивача відповідачем виданий на законних підставах. З таким висновком суду не погоджується колегія суддів апеляційного суду Чернігівської області. Відповідно до вимог ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Зазначений перлік підстав відсторонення є вичерпним, а отже наказ директора Комунального закладу Семенівської районної ради Чернігівської області [PERSON] від 1 лютого 2016 року №3 « Про тимчасове відсторонення від роботи викладача [PERSON]Г.» є незаконним. Крім того, інвалідність позивача повязана з втратою зору не перешкоджає йому виконувати роботу за спеціальністю, як про це зазначено в індивідуальній програмі реабілітації інвалідів. За час відсторонення позивача від виконуваної роботи, йому не виплачувалась заробітна плата, тому з відповідача на його користь підлягає стягненню невиплачений розмір заробітку в сумі 18050,95 гривень. При обрахунку вказаної суми суд бере до уваги розмір отриманої позивачем заробітної плати в грудні 2015 року та січні 2016 року виходячи з наданої відповідачем довідки про заробітку плату позивача за останні 6 місяців, та визначає середньоденний заробіток шляхом поділу суми отриманого заробітку за два місяці на кількість робочих днів у цих місяцях( 1990,19 +3990,19= 7980,38:42=190,01). Судом встановлено, що позивач був відсторонений від займаної посади з 1 лютого по 22 червня 2016 року( звільнений з посади) тому 190,01* 95 робочих днів=18050,95 гривень. За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог позивача. Оскільки позовні вимоги позивача задоволено , то судові витрати підлягають розподілу з урахуванням вимог ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved