Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-15 00:00:00

В березні 2014р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві, в якому просив суд: визнати за собою право власності на літню кухню під літерою «Д», площею 44,2 кв. м, та гараж під літерою «Г» з підвалом, площею 26,3+7 кв.м., розміщені у будинковолодінні [ADDRESS]; визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім'я відповідачів 1, 2, у частині включення до спадкового майна гаражу з підвалом під літерою «Г» та літньої кухні під літерою «Д». Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що йому та його діду - [PERSON] було передано у спільну приватну власність земельну ділянку, загальною площею 0,0791 га, з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку і господарських будівель по [ADDRESS] Відповідно до свідоцтва про право на особисту власність і на домоволодіння позивачу належить 48/100 частин домоволодіння [ADDRESS], решта - 52/100 домоволодіння належать його дядькам: відповідачам 1, 2, відповідно до свідоцтв про право на спадщину за заповітом, після смерті [PERSON] На думку позивача до складу спадщини, після смерті [PERSON] були помилково включені гараж з підвалом під літерою «Г» та літня кухня під літерою «Д», право власності на які він не встиг зареєструвати за життя діда, і які не можуть відноситись до спільної часткової власності, оскільки були побудовані за особисті кошти позивача, за згодою померлого [PERSON], введені позивачем в експлуатацію, і якими виключно він користується. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір неможливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту свого права. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові і просила суд позов задовольнити. Відповідачі 1, 2 та представник відповідача 2 проти позову заперечували, зазначаючи, що вказані спірні приміщення будував спадкодавець за життя, проте не заперечували того факту, що вказаними приміщеннями постійно користується, і утримує їх виключно позивач. Третя особа, про час та місце розгляду справи оповіщалась у встановленому законом порядку, надіслала на адресу суду клопотання про розгляд справи у відсутність свого представника. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача 1, 2 та представника відповідача 2, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, позивачу на праві спільної часткової власності належить 48/100 частин домоволодіння [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на особисту власність і на домоволодіння, виданого Шевченківською районною державною адміністрацією в м. Києві 17 червня 1999 р. та зареєстрованого у КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 08 липня 1999 р., (№ 143-252 у реєстраційній книзі). Інша частина - 52/100 домоволодіння належала померлому [PERSON] - діду позивача, батьку - відповідачів 1, 2. За життя [PERSON] було складено заповіт від 13 квітня 2010р., посвідчений державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори, відповідно до якого належну йому частину домоволодіння [ADDRESS] він заповів: ? частину - відповідачу 1, ? - відповідачу 2. Крім того, спадкодавець також заповів садовий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] та земельну ділянку, розташовану на території Козинської селищної ради Обухівського району Київської області: відповідачам 1, 2 та [PERSON] - батьку позивача в рівних частинах. Згідно із свідоцтвами про право на спадщину за заповітом від 20 грудня 2011р. на ім'я відповідачів 1, 2, спадщина на яку в указаних частках видано ці свідоцтва складається з 52/100 частин житлового будинку [ADDRESS]. Житловий будинок - цегляний, позначений за планом земельної ділянки під літ. «А», житловою площею 124,6 кв.м, має при собі наступні надвірні будівлі та споруди: гараж з підвалом під літ. «Г», літня кухня під літ. «Д», споруди №1-5;І;ІІ. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначав, що до складу спадщини, після смерті [PERSON] були помилково включені гараж з підвалом під літерою «Г» та літня кухня під літерою «Д», право власності на які він не встиг зареєструвати за життя діда, і які не можуть відноситись до спільної часткової власності, оскільки були побудовані за особисті кошти позивача, за згодою померлого [PERSON], введені ним в експлуатацію, і якими виключно він користується. Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч. 4 ст. 41 Конституції України). Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Положеннями ч. 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Відповідно до ч. 1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (ч. 2 ст. 331 ЦК України). За змістом ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як встановлено судом, розпорядженням Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації № 170 від 27 лютого 2009 р. було затверджено Акт державної приймальної комісії від 20 січня 2009 р. про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта літньої кухні під літерою «Д», переобладнаної з сараю та гаражу під літерою «Г» у садибі [ADDRESS], та надано позивачу право зареєструвати за собою у КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» право власності на зазначені об'єкти нерухомого майна господарські споруди у садибі [ADDRESS]. Відповідні відомості внесені до технічного паспорту будинку. В судовому засіданні представник позивача зазначала, що за життя спадкодавця, позивач не встиг зареєструвати за собою право власності на спірні приміщення, при цьому стороною позивача надано суду належні і допустимі докази, що будівництво спірних приміщень здійснювалось саме ним. Таким чином, суд вважає, що до складу спадщини, після смерті [PERSON] не можуть бути включені гараж з підвалом під літерою «Г» та літня кухня під літерою «Д», які не можуть відноситись до спадкової маси та до спільної часткової власності, оскільки були побудовані за особисті кошти позивача, за згодою померлого [PERSON], введені позивачем в експлуатацію, і якими виключно користується позивач, що підтвердили в судовому засіданні відповідачі 1, 2. Відповідно до ст. 1301 ЦК України, а також роз'яснень наведених Пленумом Верховного Суду України у п. 27 Постанови № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 20 грудня 2011р. зареєстровані в реєстрі за №№ 2-1757, 2-1759, на ім'я відповідачів 1, 2 у частині включення до спадкового майна гаражу з підвалом під літерою «Г» та літньої кухні під літерою «Д» є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Доводи сторони відповідачів 1, 2, що спірне майно було збудовано спадкодавцем за життя, і повинно відноситись до спадкової маси після смерті останнього судом оцінюється критично, виходячи з наступного. Так, з матеріалів справи вбачається, що 03 грудня 1993р. позивач набув право власності на 30/100 частин домоволодіння на підставі договору дарування, укладеного між [PERSON] і ним. На час дарування на території будинковолодіння знаходилися окрім цегляного будинку жилою площею 77,6 кв.м., також господарські будівлі, а саме: сарай під літ. «Б», гараж під літ. «В» та гараж під літ. «Г», що відображено у технічному паспорті будинковолодіння [ADDRESS] станом на 1993 р, при цьому з відомостей, які містяться в технічному паспорті, зазначені гаражі мали бетонний фундамент та металеві стіни. В судовому засіданні сторони не заперечували того факту, що жодна із зазначених господарських будівель на даний час не існує. На місці сараю під літ. «Б» та гаражу під літ. «В» було побудовано капітальний двоповерховий гараж з площею кожного поверху 82,7 кв. м, позначений в технічному паспорті жилого будинку (домоволодіння) [ADDRESS] станом на 1999 р. та технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] станом на 2008 р. - під літ. «Б». Стосовно гаражу під літ. «Г» (станом на 1993 р.), то в судовому засіданні представник позивача повідомила, що поблизу місця, де він раніше знаходився, було збудовано сарай, на місці якого потім була побудована позивачем літня кухню під літ «Д». Також, сторона позивача наголошувала, що позивачем було збудовано новий гараж, який примикає до гаражу під літ. «Б» (технічні паспорти будинку станом на 1999 р. та 2008 р.), що належить відповідачам, а також звертала увагу суду, що між літньою кухнею літ «Д» та гаражем під літ. «Г» на даний час знаходиться навіс, на місці якого колись і знаходився гараж під літ «Г» (технічний паспорт станом на 1989 р.), та який не має жодного відношення до гаражу під літ. «Г», який був збудований позивачем. Відповідно до положень норм ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Стосовно позовних вимог про визнання за позивачем права власності на літню кухню під літерою «Д», площею 44,2 кв. м, та гаражу під літерою «Г» з підвалом, площею 26,3+7 кв.м., розміщені у будинковолодінні [ADDRESS], як на самостійні об'єкти права власності, то в цій частині позов не підлягає задоволенню, оскільки, в силу положень ст. 16 ЦК України, позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права, враховуючи норми ст. ст. 186, 380, 381 ЦК України, господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол і т. ін.), наземні і підземні комунікації (водопостачання, очисні споруди тощо), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв'язку з чим право власності на зазначені будівлі та споруди як на окремі об'єкти визнаватися не може, а тому позивач повинен був звернутись з вимогами про зміну розміру своєї частки у праві спільної часткової власності, з урахуванням здійсненого ним будівництва спірних об'єктів. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів 1, 2 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 121,8 грн. з кожного.

Outcome: partial