Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] , [PERSON] заборгованість за кредитним договором №б/н від 10.07.2009р. в розмірі 5793,25 грн. Свої вимоги обгрунтовує тим, що [PERSON] з метою отримання банківських послуг підписав заяву №б/н від 10.07.2009р., згідно якої отримала кредит у розмірі 6000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Підписавши дану заяву, [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що ця заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, становить договір про надання банківських послуг. Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши [PERSON] можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Однак, [PERSON] помер [INFO] , маючи на вказану дату перед банком заборгованість по кредитному договору в сумі 5793,25 грн (прострочене тіло кредиту), в зв`язку з чим позивачем на виконання вимог ч.2 ст.1281 ЦК України 04.02.2019р. була направлена претензія кредитора до Борзнянської районної державної нотаріальної контори й 27.06.2019р. отримана відповідь про відсутність спадкоємців, які б зверталися з заявами про прийняття чи відмову від спадщини. Відповідачі є спадкоємцями померлого позичальника та прийняли спадщину, так як на час її відкриття постійно проживали разом зі спадкодавцем й у встановлений законом строк не відмовились від прийняття спадщини, але на лист-претензію від 07.10.2019р. про необхідність задоволення вимог кредитора щодо погашення боргу ніяких дій не вчинили. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було належним чином та своєчасно повідомлене про дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа (згідно заявки), але своїм правом на участь не скористалося, в поданому клопотанні просить розглядати справу без їх представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі; не заперечує проти заочного розгляду справи; надіслало відповідь на відзив. Відповідач [PERSON] був належним чином та своєчасно повідомлений про дату, час та місце розгляду справи за місцем реєстраційного обліку (ч.7, 8 ст.128 ЦПК України), що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, але в судове засідання не з`явився, про причини неприбуття не повідомив, надав відзив на позов, в якому проти позову заперечує і просить відмовити в його задоволенні, оскільки він відноситься до кола спадкоємців другої черги після смерті його рідного брата-позичальника [PERSON] й не одержав право на спадкування, так як є спадкоємці першої черги. Які прийняли спадщину. Відповідач [PERSON] надав відзив на позов, в судовому засіданні позов не визнав і пояснив, що померлий син [PERSON] лише значиться зареєстрованим у його будинку в [ADDRESS] , але фактично за даною адресою не проживає з 2007 року. [PERSON] двічі одружувався й від цих шлюбів має п`ять неповнолітніх дітей; син постійно проживав разом зі своїми дружинами та дітьми, останній час з 2015 року - в м. Києві, лише зрідка навідуючись у гості; ніякого спадкового майна після смерті сина немає. Заслухавши пояснення відповідача, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ст.526, 530, 610, 611, 625, 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; зобов`язання повинні виконуватися сторонами належним чином і своєчасно; порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В судовому засіданні встановлено, що згідно умов договору про надання банківських послуг (анкета-заява клієнта про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, витяг з Умов і правил надання банківських послуг, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»), укладеного 10 липня 2009 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] , банк надав [PERSON] кредит на картковий рахунок у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 6000,00 грн, базовою процентною ставкою за користування кредитними коштами 30,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, а позичальник повинен був щомісячно погашати кредит, проценти за його користуванням та комісії згідно тарифів банку. Оскільки зміст укладеного між сторонами кредитного договору зафіксований в кількох документах, то з огляду на їх неоспорювання відповідачами та приписи ст.207, 634, 639, 642 ЦК України письмова форма даного правочину дотримана. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] свої договірні зобов`язання виконував неналежним чином, тіло кредиту, проценти за користування кредитними ресурсами та комісійні платежі у відповідності до умов договору ним сплачувалися нерегулярно, в зв`язку з чим, йому установою банку нараховувалися штрафні санкції. Заборгованість [PERSON] перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» станом на 10 листопада 2019 року складає 5793,25 грн (борг за простроченим тілом кредиту), що підтверджується наявними в справі банківськими розрахунково-платіжними документами, які є належними та допустимими доказами по справі, та не оспорюються відповідачами. Крім того, факт отримання [PERSON] кредиту в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та допущення випадків несвоєчасного його погашення підтверджується й показаннями допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON] . Позичальник [PERSON] помер [INFO] й сторонами жодних відомостей про склад його спадкового майна суду не надано. Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Приписами ст.1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи, а часом відкриття спадщини є день смерті особи. За змістом положень ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; в разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи за встановленою черговістю. Відповідно до ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово ; кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. За змістом положень ст.1281 ЦК України (в редакції на час існування спірних правовідносин), спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Відповідно до ч.1 ст.1282 ЦК україни спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. З матеріалів копії спадкової справи Борзнянської районної державної нотаріальної контори №341/2017 до майна померлого [INFO] [PERSON] вбачається, що ніхто зі спадкоємців з заявами про прийняття чи про відмову від спадщини не звертався. Водночас дана спадкова справа була заведена 15.08.2017р. на підставі претензії кредитора АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 24.07.2017р.; аналогічна претензія кредитора була подана банком і 11.01.2019р., що з огляду на приписи ст.1281 ЦК України свідчить про своєчасність пред`явлення вимоги до спадкоємців померлого боржника. В обгрунтування звернення своїх позовних вимог до [PERSON] , [PERSON] як спадкоємців померлого боржника [PERSON] АТ КБ «ПРИВАТБАНК» посилається на їх постійне проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини й прийняття ними спадщини на підставі ч.3 ст.1268 ЦК України, що підтверджується копіями паспортів з однаковою адресою реєстрації. Однак, зазначені доводи АТ КБ «ПРИВАТБАНК» є безпідставними й не заслуговують на увагу виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Положеннями пункту 3.22 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012р.) передбачено, що доказами прийняття спадщини можуть бути наявність у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію місця його проживання, відповідна довідка органу реєстрації місця проживання. Водночас реєстрація спадкоємця зі спадкодавцем за однією адресою не є достатнім та беззаперечним доказом прийняття спадщини, оскільки суд має перевірити чи вступили спадкоємці в управління або володіння спадковим майном, що свідчило б про прийняття ними спадщини; тобто, презумпція факту реєстрації може бути спростована відповідними доказами. Саме до цього зводиться правова позиція, висловлена Верховним Судом в постанові від 16 травня 2018 року по справі №336/3968/16-ц , на яку посилається АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у відповіді на відзив. Крім того, згідно зі ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Як вбачається з показань допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON] , вона з 2010 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (позичальником), від якого мають трьох малолітніх дітей; також [PERSON] мав двох малолітніх дітей від попереднього шлюбу. Вони спочатку проживали в м. Ніжині Чернігівської області, с. Ядути Борзнянського району Чернігівської області, а з осені 2015 року - постійно в квартирі її рідної тітки у [ADDRESS] ; до батьків чоловіка в с. Миколаївка Борзнянського району навідувались інколи лише в гості. Відповідачів вважає неналежними спадкоємцями. Крім того, згідно довідок Миколаївського старостинського округу Борзнянської міської ради №108 від 12.08.2020р., №127, 129 від 18.09.2020р., Борзнянської міської ради №2839 від 16.09.2020р., виписки з погосподарської книги, [PERSON] на час смерті був зареєстрований у [ADDRESS] , але фактично з 2007 року за даною адресою не проживав; також за цією адресою значаться зареєстрованими: [PERSON] , [INFO] (батько, відповідач), [PERSON] , [INFO] (мати), [PERSON] , [INFO] (син), [PERSON] , [INFO] (дочка), [PERSON] , [INFO] (брат, відповідач, з 2007 року фактично не проживає). Показання свідка узгоджуються з відомостями її паспорта, свідоцтва про шлюб та вказаними довідками органу реєстрації місця проживання, що підтверджує пояснення відповідача про тривале (близько 10 років) непроживання спадкодавця [PERSON] за місцем його реєстраційного обліку. Натомість, згідно з ч.4 ст.1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Відтак, спадкоємцями померлого позичальника [PERSON] , які прийняли спадщину, можуть вважатися переживша дружина [PERSON] , їх малолітні діти, а також малолітні діти [PERSON] від першого шлюбу ( [PERSON] , [PERSON] ), в зв`язку з чим вони й повинні нести обов`язок по виплаті боргів спадкодавця у межах одержаного в спадщину майна. Одночасно суд погоджується з викладеними у відзиві доводами відповідача [PERSON] , що він не може відповідати за даним позовом, оскільки дана особа, будучи рідним братом померлого [PERSON] , в силу ст.1262 ЦК України відноситься до кола спадкоємців за законом другої черги, тоді як наявні спадкоємці першої черги, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] , а відповідно до ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Отже, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» всупереч вимог ст.12, 81 ЦПК України не надало суду достатніх, беззаперечних та переконливих доказів прийняття [PERSON] , [PERSON] в установленому законом порядку спадщини після смерті [INFO] позичальника [PERSON] , в зв`язку з чим вони не можуть вважатися належними відповідачами по справі. З аналізу положень ст.13 ЦПК України вбачається, що суд зобов`язаний вирішити справу за тим зверненням особи, що пред`явлене, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому (принцип диспозитивності цивільного судочинства). Відповідач - це особа, яка на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (п.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі №523/9076/16-ц). Водночас позивач всупереч вимогам ч.1-3 ст.51 ЦПК України своїм процесуальним правом на внесення клопотання про заміну первісних відповідачів належними відповідачами, або залучення у справі як співвідповідачів, не скористався, тоді як з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу суд позбавлений можливості самостійно вчинити дані процесуальні дії. Таким чином, враховуючи викладені обставини, даний позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості не підлягає задоволенню. Оскільки позивачу в задоволенні його вимог відмовлено повністю, то у відповідності до положень ст.141 ЦПК України понесені ним судові витрати з розгляду даної справи слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed