Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-27 00:00:00

В березні 2017 року позивач звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору про переведення боргу та договору поруки. Вказувала, що 15.03.2007 року між відповідачем та [PERSON] укладено кредитний договір № 137, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти строком до 15.03.2014 року в розмірі 50 600 доларів США на придбання автомобіля Тойота Рав 4. З метою забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] 15.03.2007 року між ними укладено договір застави вказаного автомобіля. Зазначала, що 18.03.2011 року між нею, [PERSON] та ВАТ «Державний ощадний банк України», в особі філії Кіровоградського обласного управління укладено договір про переведення боргу № 1 до кредитного договору № 137 від 15.03.2007 року, відповідно до умов якого первісний боржник ([PERSON].) перевела на неї, як нового боржника, борг (грошове зобов'язання) у розмірі 25 666,02 дол. США, що виник на підставі п. 1.1 основного договору. Проте, укладення вищевказаного договору не було спрямовано на придбання вказаного автомобіля, при цьому банку була відома мета цього правочину, однак одержуючи від неї відсотки та тіло кредиту останній, в силу вимог Закону України «Про захист прав споживачів», не роз'яснив їй, що отримує від неї кошти не в рахунок продажу товару, а також те, що вона не є власником спірного автомобіля, що свідчить про нечесну підприємницьку діяльність з боку банку. При цьому рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 01.10.2014 року за апеляційною скаргою ПАТ «Державний ощадний банк України» відмовлено у задоволенні позову про визнання за нею права власності на вищевказаний автомобіль. Посилаючись на ту обставину, що спірний правочин вчинено під впливом помилки, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просила суд: 1) визнати недійсними договір переведення боргу № 1 від 18.03.2011 року укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», в особі філії Кіровоградського обласного управління ВАТ «Державний ощадний банк України» та договір поруки № 9 від 18.03.2011 року укладений між [PERSON], [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», в особі філії Кіровоградського обласного управління ВАТ «Державний ощадний банк України»; 2) стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії Кіровоградського обласного управління ВАТ «Державний ощадний банк України» на користь [PERSON] грошову суму в розмірі 12 779, 23 дол. США, що сплачена в рахунок погашення основного боргу та суми відсотків у розмірі 8 398,89 дол. США, а також суму сплаченої по кредиту пені - 422,72 дол. США, тобто в загальному розмірі 21 600,84 дол. США, що становить 585 922 грн. 78 коп. (за курсом НБУ на момент подання позовної заяви). В судовому засіданні представник позивача та третьої особи [PERSON] позов підтримав, просив стягнути з відповідача безпідставно сплачені грошові кошти в розмірі, що внесені позивачем на рахунок банку відповідно до наданих в судовому засіданні оригіналів квитанцій, копії яких долучені до матеріалів справи. Представник відповідача в судовому засіданні, надавши письмові заперечення, в задоволенні позову просила відмовити. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась повторно, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що вбачається з наявних у справі зворотних поштових повідомлень. Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи, а також дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 15.03.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», в особі начальника філії Кіровоградського облуправління ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено кредитний договір № 137, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти в розмірі 50 600 доларів США строком до 15.03.2014 року, а також зобов'язалась повернути кредит та сплатити відсотки, що визначені цим договором. Згідно п. 1.3 договору кредит надається шляхом перерахування коштів в іноземній валюті з кредитного рахунку позичальника на поточний рахунок продавця товару: ПП [PERSON] на підставі платіжного доручення позичальника для здійснення оплати за автомобіль Тойота Рав 4, згідно документу: договір купівлі-продажу № 22, рахунок фактура № 22 від 14.03.2007 року. Цей договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань по цьому договору (п. 8.1 договору). Цей договір складений у 2 (двох) оригінальних примірниках (один - для банку, один - для позичальника), що мають однакову юридичну силу та є автентичними за змістом (п. 8.3 договору). Згідно додатку № 1 до кредитного договору № 137 від 15.03.2007 року сторонами за кредитним договором узгоджено орієнтовний графік сум погашення кредиту та відсотків. 15.03.2007 року з метою забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором № 137 від 15.03.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», в особі начальника філії Кіровоградського обласного управління ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено договір застави автомобіля Toyota RAV 4, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. В матеріалах справи міститься копія договору купівлі-продажу автомобіля № 22 від 14.03.2007 року, що укладений між ПП [PERSON] та [PERSON], предметом якого є автомобіль Toyota RAV 4, 2007 року випуску. В судовому засіданні встановлено, що 15.03.2007 року на ім'я [PERSON] видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль Toyota RAV 4, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Таким чином, уклавши кредитний договір з відповідачем [PERSON] набула право власності на автомобіль Toyota RAV 4. Разом з цим, в судовому засіданні встановлено та не заперечувалось представниками сторін, що позивач користувалась вищевказаним автомобілем на підставі нотаріально посвідченої довіреності [PERSON] від 24.11.2009 року, а також позивачем вносились кредитні кошти на адресу банку починаючи з грудня 2009 року. 11.03.2011 року позивач звернулась із заявою на ім'я начальника філії Кіровоградського обласного управління ВАТ «Ощадбанк» з проханням надати дозвіл на проведення процедури переуступки боргу за кредитом № 137 від 15.03.2007 року з позичальниці [PERSON] на неї, а також проханням переоформити всі необхідні документи на право власності на заставне майно, а саме: автомобіль Toyota RAV 4, 2007 року випуску. В матеріалах справи містяться дві копії вищевказаної заяви [PERSON], одна з яких надана позивачем, а інша представником відповідача, при цьому кожна із цих копій містить резолюцію «до виконання» з відповідним підписом. Крім того, 16.03.2011 року [PERSON] було подано заяву на ім'я начальника філії Кіровоградського обласного управління ВАТ «Ощадбанк» про те, що остання не заперечує щодо переуступки боргу та переоформлення належних документів по кредитному договору № 137 від 15.03.2007 року на нового боржника - [PERSON], із вказівкою про відсутність будь-яких претензій фінансового характеру за вказаним кредитним договором до [PERSON] Таким чином, зі змісту вищевказаної заяви позивача від 11.03.2011 року вбачається, що звертаючись до відповідача з проханням надати дозвіл на проведення процедури переуступки боргу, остання мала мету набути право власності на вищевказаний автомобіль. 18.03.2011 року між [PERSON], ВАТ «Державний ощадний банк України», в особі філії Кіровоградського обласного управління ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено договір переведення боргу № 1 до кредитного договору № 137 від 15.03.2007 року. Згідно п. 2 договору первісний боржник переводить на нового боржника борг (грошове зобов'язання) у розмірі 25 666,02 дол. США, що виник на підставі п. 1.1 основного договору. Зі змісту договору № 1 від 18.03.2011 року вбачається, що позивач набула виключно зобов'язання погасити борг замість [PERSON], при цьому автомобіль Toyota RAV 4 продовжував перебувати в заставі у відповідача, а його власником залишалась [PERSON] Даних про наявність між сторонами цього договору на момент укладення будь-яких інших домовленостей матеріали справи не містять. З наданих в судовому засіданні пояснень представника відповідача вбачається, що саме на підставі наявних у справі заяв [PERSON] та [PERSON] від 11.03.2011 року та від 16.03.2011 року банк вирішив укласти з ними спірний договір про переведення боргу. Крім того, 18.03.2011 року з метою забезпечення виконання новим боржником зобов'язань за кредитним договором між [PERSON], [PERSON] та ВАТ «Державний ощадний банк України», в особі філії Кіровоградського обласного управління ВАТ «Державний ощадний банк України» укладено договір поруки № 9. Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 01.10.2014 року задоволено апеляційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України», в особі якого діє філія - Кіровоградське обласне управління АТ «Ощадбанк», скасовано заочне рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17.06.2014 року та ухвалене нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на автомобіль Toyota RAV 4, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Відмовляючи в задоволенні позову суд апеляційної інстанції зазначив, що банк не давав своєї згоди на передачу автомобіля у власність іншій особі, а договір застави на цей час є дійсним. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України, зокрема і визнання правочину недійсним. Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Стаття 627 ЦК України передбачає, що сторони є вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України). Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів (ст. 2 цього Закону). Стаття 19 зазначеного Закону вказує про заборону нечесної підприємницької практики, визначає що саме розуміється під нечесною підприємницькою діяльністю, а також закріплює, що перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до роз'яснень, які викладені в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. В силу вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України). З наданих в судовому засіданні пояснень представника позивача вбачається, що позивач перестала вносити кредитні кошти за автомобіль Toyota RAV 4, оскільки органами ДАІ було відмовлено у проведенні перереєстрації автомобіля за нею через відсутність правовстановлюючого документу, а банк заперечував про визнання за [PERSON] права власності на нього, що свідчить з апеляційної скарги на рішення суду, яким визнано право власності на автомобіль за [PERSON] Представник відповідача в судовому засіданні зазначила, що після несплати кредитних коштів автомобіль було вилучено у позивача за заявою банку та поставлено на відповідний штраф-майданчик, однак потім його передали на зберігання невідомій особі, після чого автомобіль зник. Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до роз'яснень п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9, відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Враховуючи вищевикладене та оцінюючі наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що договір переведення боргу № 1 від 18.03.2011 року укладено позивачем під впливом помилки, оскільки в судовому засіданні встановлено, що користуючись автомобілем та сплачуючи за нього кредитні кошти позивач уклала цей договір саме з метою набуття права власності на автомобіль, що підтверджується, зокрема, змістом заяви від 11.03.2011 року, яка була однією з підстав укладення спірного договору, при цьому відповідач як заставодержатель і третя особа як власник автомобіля не вчинили будь-яких дій щодо набуття позивачем права власності на нього як на момент укладення спірного правочину, так і після його укладення, при цьому дії відповідача та третьої особи полягали лише у наданні позивачу права користування цим автомобілем. Таким чином, прийнявши на себе зобов'язання про повернення боргу на загальну суму 25 666,02 дол. США та не набувши право власності на вказаний автомобіль позивач, на думку суду, помилась щодо обставин правочину, які мають істотне значення. Посилання представника відповідача на довідки банку № 07-14/997 та № 07-14/998 від 10.08.2010 року про згоду на зняття автомобіля Toyota RAV 4 з обліку для його переоформлення на нового боржника [PERSON], на заяву банку від 19.01.2011 року № 13-06/140 до Ленінського ВДВС Кіровського МУЮ про звільнення автомобіля з-під арешту, а також на довідку від 10.08.2010 року № 07-14/2007 року про надання [PERSON] дозволу на вивіз автомобіля за кордон, як на підтвердження згоди банку на переоформлення права власності на автомобіль за позивачем, суд вважає безпідставними, оскільки банк не був власником цього автомобіля та на момент укладення спірного договору не вчиняв будь-яких дій щодо розірвання або переукладення договору застави автомобіля. Крім того, наведені посилання, а також доводи письмових заперечень щодо несплати позивачем судового збору та про наявність заочного рішення суду, яким стягнуто з [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором № 137 від 15.03.2007 року, на думку суду, не спростовують встановлених обставин вчинення правочину під впливом помилки. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. За викладених обставин суд вважає, що вимога про визнання недійсним договору про переведення боргу № 1 від 18.03.2011 року знайшла своє підтвердження в судовому засіданні та підлягає задоволенню, внаслідок чого договір поруки № 9 від 18.03.2011 року також слід визнати недійсним на підставі ч. 2 ст. 548 ЦК України. Разом з цим, визнання недійним вказаних правочинів не позбавляє відповідача права звернутися з відповідною вимогою до [PERSON], яка являється належною стороною за кредитним договором № 137, а також звернути стягнення на забезпечений договором застави автомобіль. В силу вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. В позовній заяві вказана вимога про стягнення з відповідача 21 600,84 дол. США, а представником позивача в судовому засіданні надано відповідний розрахунок суми заборгованості. Разом з цим, останнім також надані для огляду оригінали квитанцій про сплату позивачем на користь банку грошових коштів в загальному розмірі 19 275 доларів США, які вносились нею починаючи з грудня 2009 року по листопад 2011 року, тобто ще до укладення спірного договору від 18.03.2011 року Слід зазначити, що у розумінні вимог ч. 1 ст. 58 ЦПК України саме вказані квитанції є належними доказами внесення цих коштів позивачем на рахунок банку. На противагу цьому відповідач не надав будь-яких розрахунків на спростування вказаних квитанцій, а представник відповідача повідомила, що в 2011 році було змінено програмне забезпечення банку та оскільки попередню програму не можуть розкодувати, тому не збереглися відомості до 2011 року. Глава 83 Цивільного кодексу України регулює правовідносини з приводу набуття та збереження майна без достатньої правової підстави. В судовому засіданні представником позивача вказано про безпідставність володіння банком внесених позивачем грошових коштів, оскільки відсутні будь-які договірні зобов'язання між ними, враховуючи недійсність укладеного правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Враховуючи зміст наведених вище правових норм та вчинення позивачем правочину під впливом помилки, що зумовило визнання його недійсним, суд дійшов висновку за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача внесені нею грошові кошти в розмірі 19 275 доларів США, що за курсом НБУ станом на день звернення до суду з позовом (1 дол. США - 27,04 грн.) становить 521 196 грн. В іншій частині вимог провадження підлягає закриттю на підставі ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Outcome: approved