Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

В вересні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В позовній заяві вказувала, що з 19 квітня 1996 року по 07 липня 2014 року перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу було придбано наступне майно - квартира [ADDRESS], вартістю 250000 грн; автомобіль VOLVO S40, вартістю 130000 грн; в квартирі [ADDRESS] - обладнано опалення, бойлер, вхідні двері, замінено каналізаційні труби на суму 30000 грн., паркетне покриття на суму 20000 грн., кухонний гарнітур вартістю 10000 грн., газовий котел вартістю 10000 грн. Посилаючись на те, що придбане за час шлюбу вищезазначене майно є їх спільною сумісною власністю, при поділі спільного майна подружжя частки дружини та чоловіка є рівними, відповідач незаконно утримує майно в себе, [PERSON] просила визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] на її користь 125000 грн. грошової компенсації за інше спільне майно. Під час судового розгляду справи [PERSON] збільшила позовні вимоги. Зазначила, що 22.08.2014 року [PERSON] з метою приховати майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, уклав з [PERSON] договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS]. В свою чергу [PERSON] передав вказану квартиру в іпотеку [PERSON] за договором від 27.08.2014 року. Посилаючись на викладене, а також на те, що після розірвання шлюбу на її утриманні залишилось двоє дітей, [PERSON] просила визнати недійсним договір купівлі - продажу спірної квартири за №519 від 22.08.2014 року, укладений між [PERSON] і [PERSON], визнати недійсним договір іпотеки за №531 від 27.08.2014 року, укладений між [PERSON] і [PERSON], визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], а за [PERSON] визнати право власності на автомобіль VOLVO S40, автомобіль OPEL, конвектор, бойлер, вхідні двері, паркет, кухонний гарнітур, газовий котел. Представник [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнала. Стверджувала, що квартира [ADDRESS] не є об'єктом права спільної сумісної власності і не підлягає поділу, оскільки була придбана [PERSON] за особисті кошти. [PERSON] розпорядився нею на власний розсуд шляхом продажу і на даний час власником вказаної квартири є інша особа. Відповідно, не підлягають задоволенню і позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі - продажу спірної квартири від 22.08.2014 року та інші договори щодо цього нерухомого майна. [PERSON] є співвласницею квартири [ADDRESS], де проживає після розірвання шлюбу. Автомобіль VOLVO S40 дійсно був придбаний у період шлюбу за спільні кошти,, а тому [PERSON] не заперечує проти його виділення у власність [PERSON] в порядку поділу спільного майна. Крім того, представник [PERSON] зазначала, що позивачем не доведено наявність іншого спільного майна, що підлягає поділу. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані докази, суд встановив наступне. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи. Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. З 19.04.1996 року по 24.06.2014 року [PERSON] і [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Мають двох дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Відповідно до договору купівлі - продажу від 11.05.2006 року [PERSON], від імені якого на підставі довіреності діяла [PERSON], придбав у власність квартиру [ADDRESS]. Отже встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] була придбана під час шлюбу [PERSON] і [PERSON] Оцінюючи твердження щодо придбання спірної квартири за особисті кошти [PERSON], з урахуванням положень ст.ст.10,60 ЦПК України щодо обов'язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд констатує, що стороною відповідача не надано належних і достатніх доказів на підтвердження таких доводів. Надана відповідачем копія заяви пана [PERSON] від 12.12.2014 року про вручення 04.07.2013 року пану [PERSON] 40000 євро, не може бути прийнята судом як доказ, оскільки кошти, про які йдеться в заяві були вручені відповідачу білш ніж через сім років після придбання спірної квартири. Копії листів від 12.03.2016 року з місця роботи (компанія IESCA) містять лише інформацію про період роботи, заробітну плату та умови праці. Крім того, вказані копії листів надано на іноземній мові без засвідченого належним чином перекладу, а тому суд вважає їх недопустимими доказами з урахуванням положень ст.ст.57-59,64 ЦПК України. Крім того, відповідно до ч.2 ст.61 СК України заробітна плата, одержана одним із подружжя є об'єктом права спільної сумісної власності. Отже, спірна квартира [ADDRESS] є об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] і [PERSON] Судом також безспірно встановлено, що під час перебування у шлюбі, [PERSON] і [PERSON] набули у власність автомобіль VOLVO S40, вартістю 130000 грн., який зареєстрований за [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до договору купівлі - продажу від 22.08.2014 року [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняв у власність квартиру [ADDRESS]. Продаж вказаної квартири відповідно до договору здійснено за 345299 грн. Відомості про надання [PERSON] згоди на продаж спірної квартири відсутні. [PERSON] передав спірну квартиру в іпотеку [PERSON] згідно іпотечного договору від 27.08.2014 року. Таким чином, відповідач [PERSON] здійснив відчуження квартири [ADDRESS] на свій розсуд і проти валі [PERSON] Відповідно до ст.71 СК України та роз'яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділу підлягає лише наявне в натурі спільне майно подружжя на час такого розподілу. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби, або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Суд вважає, що оскільки спірна квартира [ADDRESS], яка є спільною сумісною власністю [PERSON] і [PERSON], відповідачем була відчужена після розірвання шлюбу, з останнього слід стягнути на користь позивача вартість ? частини вказаної квартири, а саме 172649,50 грн. При вирішенні питання про поділ автомобіля VOLVO S40 суд враховує те, що він є неподільною річчю, зареєстрований за позивачем [PERSON] та відповідач [PERSON] не заперечує проти визнання права на вказаний автомобіль при його поділі за позивачем. З урахуванням викладеного суд вважає, що спірний автомобіль доцільно залишити у власності позивача. Вимоги [PERSON] про поділ майна - автомобіля OPEL; конвектора, бойлера, вхідних дверей, паркету, кухонного гарнітуру, газового котла, що знаходяться в квартирі [ADDRESS] не підлягають задоволенню за недоведеністю, з урахуванням положень ст.ст.10,60 ЦПК України, оскільки позивачем не надано доказів про наявність вказаного майна на час поділу, його придбання в період шлюбу та за спільні кошти. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсними договору купівлі - продажу спірної квартири [ADDRESS] за №519 від 22.08.2014 року, укладеного між [PERSON] і [PERSON] та іпотечного договору щодо вказаної квартири за №531 від 27.08.2014 року, укладеного між [PERSON] і [PERSON], суд виходить з наступного. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України. Недійсним є право чин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний право чин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий право чин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Оспорюваний договір купівлі - продажу за №519 від 22.08.2014 року та іпотечний договір за №531 від 27.08.2014 року вчинені у формі, встановленій законом та нотаріально посвідчені. Як вбачається з правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України №6-7цс15 від 08.04.2015 року, законодавством не встановлено недійсності правочину при відчужені спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними право чинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. Приймаючи до уваги викладене, а також стягнення з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації вартості ? частини спірної квартири, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання недійсними договору купівлі - продажу за №519 від 22.08.2014 року та іпотечного договору за №531 від 27.08.2014 року задоволенню не підлягають.

Outcome: partial