Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-21 00:00:00

В березні 2016р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), в якому просив суд: стягнути солідарно з відповідачів 1, 2 на свою користь заборгованість за договором позики від 16 січня 2009р., в редакції відповідно до додаткового договору № 1 від 13 травня 2009р. у вигляді неповернутих позичених коштів, процентів за користування ними та трьох процентів річних в сумі еквівалентній 15195,0 дол. США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі, а також передбачену договором позики неустойку в сумі 2221000,0 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 16 січня 2009р. між позивачем та відповідачем 1 було укладено договір позики. За даним договором позивач передав, а відповідач 1 прийняв грошові кошти у сумі 4080,0 дол. США та зобов'язувався їх повернути у строк не пізніше 16 січня 2010р. 13 травня 2009р. між позивачем та відповідачем 1 було укладено додатковий договір № 1 до договору позики від 16 січня 2009р., згідно якого сума позики була збільшена до 7710,0 дол. США, а кінцевий строк повернення позики становив 18 січня 2010р. В забезпечення виконання відповідачем 1 своїх зобов'язань за договором позики, в редакції додаткового договору № 1 до договору позики, між позивачем та відповідачем 2 було укладено договір поруки. Оскільки в строки, які були визначені договором поруки, відповідачі 1, 2 свої зобов'язання перед позивачем не виконали, він вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом. Позивач та його представник про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку. До судового засідання представником позивача було подано на адресу суду заяву, про розгляд справи у відсутність сторони позивача, заявлені позовні вимоги сторона підтримує в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові. Відповідачі 1, 2, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, в судові засідання не з'являлись поважності причин неявки суду не повідомили, заперечення на позов не подавались. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться ( ст. 526 ЦК України ). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ст. 1046 ЦК України). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що між ним та відповідачем 1, 16 січня 2009р., 13 травня 2009р. було укладено договір позики, додатковий договір № 1 до договору позики, відповідно до яких відповідачем 1 було отримано від позивача грошові кошти у сумі 7710,0 дол. США, які останній зобов'язувався повернути позивачу не пізніше 18 січня 2010р. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені договором. При цьому позивач в тексті позовної заяви наголошував, що 13 травня 2009р. між ним та відповідачем 2 було укладено договір поруки, за яким відповідач 2 взяв на себе зобов'язання відповідати солідарно разом з відповідачем 1 за виконання останнім своїх зобов'язань за договором позики. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4) ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності з ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Положеннями ст. ст. 10, 11 ЦПК України, роз'яснення наданих в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», встановлено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Так, на підтвердження обставин, що відповідачі 1, 2 не виконують взяті на себе зобов'язання за договором позики, позивачем надано не посвідчені копії: договору позики, додаткового договору № 1 до договору позики, договору поруки (а.с. 13-15). За змістом ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Частиною 1, 2 ст. 509 ЦК України передбачено, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України). Статтею 547 ЦК України передбачено правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно ч. 3 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Разом з тим, надана стороною позивача, в якості письмового доказу фотокопія договору поруки, взагалі не містить підписи сторін (ні позивача, ні відповідача 2). Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту стягнення суми заборгованості за договором позики з підстав неналежного виконання відповідачами 1, 2 своїх зобов'язань за договором позики, договором поруки, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести, що такі правочини були укладені і не виконуються відповідачами 1, 2. Разом з тим, позивачем в порушення ст. ст. 57-60 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених фактів. Також, було проігноровано стороною позивача запит суду щодо надання оригіналів вищенаведених судом не посвідчених копій письмових доказів. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги роз'яснення наведені Пленумом Верховного Суду України в п. 26 Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2, п. 13 Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» № 5 від 12 червня 2009р., суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову, у зв'язку з їх недоведеністю.

Outcome: dismissed