Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

В березні 2017 р.[PERSON]звернулася до суду з позовом,уточненим в процесі розгляду справи,в якому зазначає,що з 20.10.1984 р.вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. В період шлюбу за спільні кошти подружжя ними була придбана квартира [ADDRESS],в якій сторони мешкають,а також автомобіль «KIA Cerato» р.н.[NUMBER], яким наразі користується відповідач,побутова техніка. Зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя,де їй та відповідачу належить по ? частині кожному. Крім того,нею за особисті кошти,отримані як компенсація спадщини батьків,була придбана у власність квартира в [ADDRESS],грошовий внесок у придбання якої з боку відповідача становить 45070 гр.та дорівнює 1/6 частині. З урахуванням грошового обчислення вартості часток подружжя у спільній власності,незначної частки відповідача у квартирі в м.Запоріжжі,належного її розміру грошової компенсації у придбаному за спільні кошти автомобілі,позивач вважає,що цю компенсацію можливо зарахувати на її користь в рахунок сплачених коштів за квартиру в м.Запоріжжі та визнати за нею право власності на цю квартиру в цілому. Просить суд з підстав,передбачених ст.65,70,57 СК України,визнати за нею право власності на ? (одну другу)частину квартири [ADDRESS], право власності на квартиру [ADDRESS],право власності на холодильник,пральну машину,СВЧ піч гриль,телевізор,домашній кінотеатр,придбані у 2007 р р.та у 2012 р. Відповідач [PERSON]у липні 2017 р.подав зустрічний позов до [PERSON]про встановлення режиму окремого проживання подружжя,визначення частки у спільному майні,який ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 24.07.2017 р.прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON],та був ним уточнений. Зазначає,що за час спільного проживання з позивачем з 20.10.1984 р.ними придбано квартиру [ADDRESS], квартиру [ADDRESS],торгівельний кіоск [NUMBER] на території Вільнянського центрального ринку. Факт придбання квартири [ADDRESS] у спільну сумісну власність ним визнається без застережень. Спірна квартира [ADDRESS] була придбана хоча і задля проживання у ній сина сторін,проте на неї також поширюється режим спільного сумісного майна подружжя,а зазначені позивачем у позові обставини не доводять придбання цієї квартири за особисті кошти позивача. Приблизно у 2001 р. сторонами був придбаний торгівельний кіоск [NUMBER] на території Вільнянського центрального ринку,який також є спільною сумісною власністю,де частки кожного з подружжя є рівними. З січня 2014 р.позивач та відповідач,хоча і мешкають за однією адресою,проте не ведуть спільного господарства,фактично припинили шлюбні відносини,розпочали поділ спільного майна. З підстав,передбачених ст.22,28 КпШС,ст.60,69,70,119 СК України,просить суд встановити режим окремого проживання подружжя [PERSON]та [PERSON]з 01.01.2014 р.,визнати за ним право власності на ? частину квартири [ADDRESS] та на ? частину торгівельного кіоску [NUMBER] на території Вільнянського центрального ринку,стягнути з позивача на його користь судові витрати. У відзиві на зустрічний позов [PERSON]не визнала зустрічні вимоги та зазначила,що встановлення режиму окремого проживання між нею та відповідачем неможливо,оскільки їх шлюб розірвано на підставі рішення суду, фактично вони лише з серпня 2017 р.припинили відносини подружжя та їх взаємини не мали ознак сім'ї. Квартира [ADDRESS] відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України є її особистою власністю,оскільки придбана хоча і в період шлюбу,проте на кошти,що належали їй особисто ,як компенсація від частки у спадщині батька. Оскільки частка у цій квартирі відповідача складає 1/6 від вартості квартири,не може бути виділена,відповідач нею не користується,ця частка може бути компенсована відповідачу за рахунок частки позивача у спільних коштах,витрачених на придбання в кредит автомобіля у січні 2014 р. ,яким користується відповідач. Не визнала зустрічний позов у частині вимог про визнання за відповідачем права власності на ? частину торгівельного кіоску [NUMBER] на території Вільнянського центрального ринку з тих підстав,що як приватний підприємець багато років орендує торгівельне місце [NUMBER] площею 3,5*2 кв.м.,яке облаштоване металевою конструкцією на її доходи від підприємницької діяльності,це майно приватного підприємця не являється об'єктом спільної сумісної власності та відповідач має право лише на частку одержаних доходів від цієї діяльності. У вступному слові позивач та представник позивача [PERSON]адвокат [PERSON]підтримали первісний позов та наполягали на його задоволенні з тих підстав,що викладені у первісному позові. Зустрічний позов не визнала з посиланням на те,що режим окремого проживання не може бути встановлений відносно осіб,які вже не являються подружжям,на минулий час,ці вимоги заявлені відповідачем з метою уникнути поділу автомобіля,придбаного сторонами під час шлюбу за спільні кошти у січні 2014 р. Квартира [ADDRESS] відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України є її особистою власністю позивача,а вартість 1/6 частки відповідача у ній можливо компенсувати відповідачу за рахунок іншого спільного майна.Торгівельний кіоск [NUMBER] на території Вільнянського центрального ринку є майном приватного підприємця [PERSON]та встановлений у виді металевих конструкцій, на доходи від її діяльності,тому не підлягає поділу у порядку,заявленому відповідачем. У вступному слові відповідач [PERSON]та представник відповідача адвокат [PERSON]заперечували проти первісного позову в частині визнання за позивачем права власності на квартиру [ADDRESS] в цілому,оскільки вважають це майно спільною сумісною власністю,де частки подружжя є рівними.Побутова техніка,яка була придбана позивачем у 2007 р.т у 2012 р.за рахунок кредиту,в інтересах сім'ї сторін ніколи не використовувалась,фактично з часу придбання знаходиться в квартирі,де мешкає родина їхнього сина,якому була подарована,тому поділу між сторонами не підлягає. Підтримали зустрічний позов з посиланням на те,що в період шлюбу за спільні кошти подружжям було придбано майно,зазначене у зустрічному позові,яке підлягає поділу між ними по ? частині,фактично сторони мешкають окремо з січня 2014 р.та з цього часу ознак сім'ї у їх взаєминах немає. З урахуванням цих обставин просять відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічні вимоги . Всебічно вивчивши обставини справи,заслухавши усні пояснення представників та учасників справи,дослідивши надані письмові докази у сукупності,допитавши свідків,суд дійшов висновку,що первісний та зустрічний позови заявлені обґрунтовано,підлягають частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Відповідно до приписів ст.2 ЦПК України,завданнями цивільного судочинства є справедливий,неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що з 20.10.1984 р. сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, про що надано копія свідоцтва(а.с.10 т.1),шлюб між ними розірваний рішенням Вільнянського районного суду м.Запоріжжя від 04.05.2018 р.,що підтверджено копією рішення,яке набрало чинності 07.06.2018 р. (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/73771353). 26.02.1996 р.за [PERSON] в ОП ЗМБТІ було зареєстровано право власності квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 16.02.1996 р.,нотаріально посвідченого державним нотаріусом Вільнянського міського нотаріального округу Коробкою О.В.за реєстровим № 142,про що надана копія договору(а.с.7 т.1) Відповідно до ст.22 КпШС України( в ред.1963 р.),який діяв на час набуття спірного майна у власність сторін,аналогічної норми ст.60 СК України,ст.368 ЦК України майно,придбане подружжям в період шлюбу,належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того,що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку (доходу). Відповідач не оспорював,що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю з позивачкою,визнав його вартість відповідно до оцінки позивачки. Стаття 69 СК передбачає,що дружина та чоловік мають право на поділ майна,що належить їм на праві спільної сумісної власності,незалежно від розірвання шлюбу. При поділі майна,що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя,частки майна дружини та чоловіка є рівними,якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором,що встановлено ч.1 ст.70 СК України та ст.372 ЦК України. Судом з матеріалів справи з'ясовано,що шлюбний договір сторонами не укладався,в судовому засіданні сторони не вимагали визначити іншого розміру їх часток у спільній сумісній власності та відповідач погодився на визнання за позивачкою права власності на ? частину у цьому майні та поділ майна у запропонований нею спосіб. З урахуванням викладеного,первісний позов у цій частині, з врахуванням позиції відповідача про його визнання,суд задовольняє як такий,що ґрунтується на законі,підтверджений доказами,які відповідають вимогам закону щодо їх належності та допустимості. 08.12.2012 р.за [PERSON] в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 08.12.2012 р.,нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бондар Ю.В.за реєстровим № 3076,про що надана копія договору(а.с.6 т.1) Свої вимоги про визнання спірної квартири [ADDRESS] особистою власністю, позивач обґрунтувала нормами п.3 ч.1 ст.57 СК України, яка встановлює, що особистою власністю дружини(чоловіка)є майно, придбане нею(ним) в період шлюбу, але на кошти, що належать йому особисто. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.24 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 р., не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Відтак,норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя,це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. На підтвердження факту придбання спірної квартири [ADDRESS] за особисті кошти, позивач надала копію рішення Вільнянського районного суду м.Запоріжжя від 26.07.2010 р.по цивільній справі № 2-3205/2010 р.за позовом [PERSON]до [PERSON]про визнання права власності в порядку спадкування. При розгляді цієї справи суд встановив,що [PERSON]як спадкоємець за заповітом від 03.10.2005 р.[PERSON],який помер [INFO],відмовилась від спадщини на користь брата [PERSON],за яким було визнано право власності на житловий будинок [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON](а.с.60 ,180 т.1) Як пояснила суду позивач,вона відмовилась від спадщини батька на користь брата,за що останній протягом 2010-2011 р.виплатив їй грошову компенсацію 15 000 доларів США. Згідно розписки (а.с.58,181 т.1)[PERSON]зобов'язався у строк до 14.12.2011 р.повернути борг у розмірі 10000 доларів США за будинок по [ADDRESS]. 14.07.2010 р.[PERSON]отримала від [PERSON]половину суми за будинок по [ADDRESS] в розмірі 10 000 доларів США,про що склала розписку(а.с.182 т.1) 07.07.2011 р.та 24.12.2011 р.[PERSON]отримала від [PERSON] суму в розмірі 2 000 доларів США та 3000 доларів США відповідно,про що склала розписки(а.с.183,184 т.1) Зазначені розписки суд відповідно до ст.95 ЦПК України дослідив в судовому засіданні в оригіналі,відповідність копій,наявних у матеріалах справи,оригіналам,була засвідчена. Свідок [PERSON]суду показав,що його сестра [PERSON]після смерті батька [PERSON]у 2010 р.відмовилась на його користь від спадщини,на яку мала право за заповітом.За домовленістю між ними,свідок зобов'язався виплатити їй грошову компенсацію вартості половини батьківського спадку,розмір цієї компенсації вони одразу погодили у сумі 20 000 доларів США,проте в подальшому зменшили його до 15 000 доларів США,з урахуванням об'єктивних економічних явищ. Ці кошти він сплатив частинами згідно розписок,відповідач [PERSON]був обізнаний про те,що ці кошти [PERSON]отримує за спадщину та планує на них купити квартиру для сина.Як відомо свідку від [PERSON],крім коштів за спадок,яких не вистачало на купівлю квартири для сина,вона брала гроші у кредит,інші деталі укладання цього правочину свідку невідомі.Також під час спільного проживання,його сестра з чоловіком купували автомобілі,які згодом оновлювали,останній купили приблизно 4 роки тому в кредит,поручителем по кредиту виступає [PERSON]Сторони спільно проживали та разом користувались цим автомобілем до весни 2017 р.,коли між ними з причин подружньої зради [PERSON]відбулася сварка та згодом вони розлучились. Свідок [PERSON]в суді показала,що більше 35 років знає [PERSON],вони часто зустрічалися на свята,підтримувати дружні відносини. У 2012 р.в м.Запоріжжі [PERSON] купили квартиру для сина в м.Запоріжжі на кошти,які позивач отримала від брата за спадок,інші деталі цього правочину свідку невідомі,в 2013 р.на весіллі [PERSON] повідомили,що квартиру дарують сину. Свідок [PERSON]в суді показав,що з кінця 1980-х років знайомий з подружжям [PERSON],які обидва працювали,жили дружно.В м.Запоріжжі [PERSON] купили квартиру сину,на які кошти,свідку невідомо. Свідок [PERSON]в суді показав,що тривалий час знайомий з сім'єю [PERSON],а з відповідачем працює в одній установі.Зі слів останнього знає,що в м.Запоріжжі [PERSON] купили квартиру для сина,за яку суму,свідку невідомо. Свідок [PERSON]в суді показала,що з 1990-х років знайома з сім'єю [PERSON] та перебувала з ними у дружніх відносинах.В 2012 р.в м.Запоріжжі вони купили квартиру сину,зі слів [PERSON]свідку відомо,що покупка була здійснена на гроші від спадщини,які їй сплатив брат,а також син дав суму 5000 доларів з власних заощаджень,надалі цю квартиру [PERSON] подарували сину на весілля. Свідок [PERSON]показав,що сторони у справі є його батьками,які спільно проживали в квартирі в м.Вільнянську,разом провідували його родину в м.Запоріжжі,вели спільне господарство до липня 2017 р.,коли мати повідомила його, що у батька є інша сім'я та вона бажає розлучитись.У 2012 р.за кошти,які його мати [PERSON]отримала від брата як компенсацію за частку у спадщині у розмірі 15000 доларів США , кошти,позичені у кредит в банках та його власні заощадження 5000 доларів США ,була придбана квартира [ADDRESS],де з весни 2013 р. мешкає свідок з родиною.Оформлювали квартиру під час купівлі на відповідача [PERSON]з метою уникнути на майбутнє претензій з боку дружини свідка на це майно ,оскільки між його батьками та батьками його дружини склалися недоброзичливі відносини. Показання свідка [PERSON]позивач вважає належним доказом того факту,що для придбання квартири [ADDRESS] були використані грошові кошти у розмірі 5000 доларів США,які не являються спільною сумісною власністю сторін,що впливає на розмір частки відповідача у спірній квартирі. Відповідач та його представник оспорювали доказове значення показань свідка [PERSON]та вважають їх неналежним доказом факту передання [PERSON]грошових коштів 5000 доларів США задля купівлі квартири з тих підстав,що у письмовому виді такі взаємини між цими особами не оформлювались,[PERSON]не мав можливості зробити заощадження на таку суму,оскільки під час навчання перебував на утриманні батьків,а після закінчення навчання створив сім'ю та мав забезпечувати вагітну дружину. Суд погоджується з доводами відповідача та його представника і вважає показання свідка [PERSON]неналежним доказом з таких підстав. Оскільки [PERSON]не виступав як сторона правочину купівлі-продажу квартири [ADDRESS],передання ним коштів іншим особам задля вчинення такого правочину фактично є позикою,якщо передбачає повернення цих коштів,або даруванням,якщо про повернення коштів сторони не домовлялись. Відповідно до п.3 ч.1 ст.208,718,719,ст.1046,ч.2 ст.1047 ЦК України,договір між фізичними особами на суму,яка в 20 і більше разів перевищує розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян,може бути укладений в письмовій формі,шляхом видачі розписки або іншого документу,внаслідок чого між сторонами виникає зобов*язання. Відповідно до ст.76,77,ч.2 ст.78 ЦПК України,показання свідка [PERSON]не можуть бути прийняті судом до уваги як доказ факту передання [PERSON]грошових коштів у розмірі 5000 доларів США з метою купівлі квартири [ADDRESS],оскільки за законом ці обставини мають бути підтверджені певними(письмовими)засобами доказування. Аналізуючи наведене,суд дійшов висновку,що під час розгляду справи знайшли своє підтвердження фактичні обставини придбання [PERSON]та [PERSON]під час шлюбу квартири [ADDRESS] за грошову суму 250 000 гр.,з яких 15000 доларів США ,що в еквіваленті є 119 895 гр.(з розрахунку 799,30 гр.за 100 доларів США станом на 07.12.2012 р. (а.с.11)є особистою власністю позивача,що дорівнює приблизно вартості ? частини спірної квартири,інша частина вартості квартири 130 105 гр.(з розрахунку 250 000 гр. -119 895 гр.)сплачена за кошти сторін як подружжя ,що є їх спільною сумісною власністю,на частку кожного з подружжя ,які є рівними,припадає 65052 гр.50 коп.,що співмірно вартості ? частини спірної квартири. З урахуванням наведеного суд задовольняє частково як первісний позов, так і зустрічний,в частині заявлених сторонами вимог про право власності на квартири [ADDRESS],та вважає доведеним право власності позивача на ? частини,право власності відповідача на ? частину вказаного майна,підстав для прийняття іншого рішення з досліджених доказів не вбачається. Позивачем в обґрунтування первісного позову було запропоновано провести зарахування її частки у іншому спільному з відповідачем майні,яким є автомобіль КІА СЕRATO р.н.[NUMBER],як компенсацію вартості його частки у спірній квартирі [ADDRESS],проте зазначений автомобіль не є предметом спору у даній справі,вимоги про припинення права відповідача на частку у спільному майні з підстав,передбачених ст.365 ЦК України,позивачем не заявлено. Також з матеріалів справи встановлено,що 24.12.2007 р.в ТОВ «Метро кеш енд кері Україна» [PERSON]було придбано телевізор та домашній кінотеатр 10.12.2012 р.в ТОВ «Комфі трейд» [PERSON]було придбано холодильник,пральну машину,СВЧ піч гриль загальною вартістю 18 699 гр.75 коп.,що не оспорювалось відповідачем під час розгляду справи. Водночас,відповідач зазначив,що вказана побутова техніка ніколи не використовувалась сторонами справи та була придбана не в інтересах їхньої сім'ї,а для сина,родина якого і користується цим майном з часу його придбання. З наведеного суд встановив,що зазначеним майном,яке було придбано подружжям [PERSON] у період шлюбу,за домовленістю між ними відповідно до ст.63 СК України вибуло з їх володіння,користування та розпорядження на користь іншої особи,тобто вони ним розпорядились за спільною згодою,що виключає можливість його поділу як спільного майна подружжя. Вирішуючи вимоги зустрічного позову про визнання за відповідачем права власності на ? частину торгівельного кіоску,суд встановив таке. [PERSON]зареєстрована як фізична особа-підприємець(а.с.144-145 т.1) та здійснює підприємницьку діяльність на території Вільнянського центрального ринку. Вільнянське райспоживтовариство надало інформацію,згідно якої за договором,укладеним з [PERSON],товариством надано вищевказаній особі торгівельне місце [NUMBER] на території ринку м.Вільнянськ(а.с.139,141),згідно паспорту торгівельного місця,займана підприємцем площа під розміщення кіоску [NUMBER] становить 3,5*2 кв.м.(а.с.140),правовстановлюючі документи на торгівельний кіоск [PERSON]не надавались(а.с.143) Час встановлення та вартість зазначеного кіоску,який не являється зареєстрованим об'єктом нерухомого майна,на час розгляду справи доказами не підтверджені,правовстановлюючі документи на нього відсутні. Сторони не заперечували,що встановлення цього кіоску відбулося в період їх зареєстрованого шлюбу,проте позивач вважає,що це майно належить їй як фізичній особі-підприємцю і не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, тому поділу не підлягає. Суд виходить з того,що в силу положень статті 61 СК України, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012 у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої зазначеної статті, спільним майном подружжя може бути й майно, яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів,при цьому той факт, що одним із подружжя воно використовується для здійснення підприємницької діяльності, правового значення не має й правовий режим цього майна не змінює. Такі висновки суду ґрунтуються на тому,що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Одним із видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України). Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України. Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна. Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Використання одним із подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна. Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними. Водночас,поділ цього майна в натурі,з урахуванням його розмірів,без шкоди для використання за цільовим призначенням,неможливий,фактично відповідач цим майном не користується,а для позивача воно є місцем постійної роботи та одержання доходів. З метою вирішення по суті спору щодо поділу зазначеного майна,сутність якого полягає у тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, суд враховує,що відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Відсутність державної реєстрації цього майна як об'єкту нерухомості та правовстановлюючих документів на нього перешкоджає вирішенню питання про визнання права власності ,застосувати поділ майна ,який реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки,неможливо,оскільки вартість цього майна доказами не підтверджена і вимог про стягнення грошової компенсації не було заявлено. Відтак ,наразі з досліджених доказів неможливо встановити підстав для визнання за відповідачем права власності на ? частину торгівельного кіоску [NUMBER] на території ринку м.Вільнянськ,про інший спосіб поділу відповідач вимог не заявив,позов в цій частині розглянутий в межах заявлених вимог. Вирішуючи зустрічний позов про встановлення режиму окремого проживання сторін справи з 01.01.2014 р.,суд встановив наступне. Як передбачено ч.1 ст.119 СК України,за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Неможливість подружжя проживати спільно може бути викликана певними об'єктивними обставинами)тривалий від'їзд,відрядження,участь у військових формуваннях,позбавлення волі тощо). Небажання проживати спільно зазвичай свідчить про відсутність у подружжя прагнення до спільного проживання,коли воно є об'єктивно можливим,проте суперечить їх волі та бажанню.Це може бути пов'язано з втратою поваги одне до одного,непорозуміннями,негідною поведінкою одного з подружжя,непристосованістю подружжя до спільного життя,коли перебування з такою особою в силу його шкідливих звичок є небезпечним для оточуючих,належність одного з подружжя до сект тощо. Такий режим встановлюється на майбутнє,з визначенням взаємних прав та обов'язків подружжя на час окремого проживання ,режиму набутого за цей час майна тощо. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON],[PERSON],[PERSON],[PERSON]в суді показали,що подружжя [PERSON] до весни 2017 р.проживали спільно однією сім'єю,вели спільне господарство в одній квартирі,разом користувались майном,придбаним у шлюбі для сім'ї,для оточуючих становили приклад взаємин чоловіка та жінки. Розлад у їхній сім'ї почався весною 2017 р.,а в літку 2017 р.[PERSON]повідомила рідних про намір розлучитись. Свідки [PERSON]та [PERSON]показали,що тривалий час знайомі з подружжям [PERSON],проте в останні кілька років за місцем проживання їх не відвідували,про фактичні їх взаємини не обізнані. 07.06.2018 р.набрало чинності судове рішення Вільнянського районного суду м.Запоріжжя від 04.05.2018 р.,яким шлюб між сторонами розірвано. Зазначені обставини виключають можливість встановлення режиму окремого проживання для осіб,які на час прийняття рішення не являються подружжям,тому позов про це задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.141 ЦПК України,залежно від розміру задоволених первісних та зустрічних вимог,суд розподіляє між сторонами судові витрати по оплаті судового збору та стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1280 гривень(640 гр.+640 гр.),з позивача на користь відповідача стягує витрати по оплаті судового збору у розмірі 819 гривень 50 копійок. На підставі ст.57,60,63,65,69,71 Сімейного кодексу України (далі - СК України), ст.52,364,368 Цивільного кодексу України, ст.ст.12,13,76,81,141,258,259,263,265,353,355 ЦПК України,суд-

Outcome: partial