Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

В березні 2014 року позивачка [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна та визнання права власності на відповідну частку у спільному майні. Під час судового розгляду справи позивачка уточнила позовні вимоги, зазначивши третьої особою на її стороні [PERSON] В позовній заяві позивачка вказала, що 21 жовтня 2000 року вона одружилась з відповідачем і від шлюбу в них [INFO] народилась дочка [PERSON]. Впродовж спільного життя вони з відповідачем та третьою особою за спільні кошти на дві сім'ї будували будинок [ADDRESS], в якому на даний час проживають. Весною 2009 року вона звернулась з позовом до Чортківського районного суду про розірвання шлюбу з відповідачем, оскільки між ними тривали суперечки та сварки, і 6 квітня 2009 року заочним рішенням суду позовні вимоги були задоволені та шлюб розірвано. Через деякий час вони дійшли згоди спробувати знову відновити сім'ю і продовжували жити разом та налагоджувати стосунки і впродовж цього часу будували свою частину будинку. Весною 2010 року ще в недобудований будинок вони переїхали, на місті продовжували добудовувати та обживати його, а [INFO] в них народився син [PERSON]. З літа 2013 року з відповідачем знову участились сварки та скандали, оскільки він перестав допомагати в утриманні дітей та взагалі привносити будь-які кошти для облагородження будинку та облаштування побуту. Відповідач почав заявляти, що вижене її з дітьми з даного будинку, так як він належить лише йому. Під час одного з скандалів відповідач заявив їй, що він є одноособовим власником і будинок продасть або подарує комусь зі своїх рідних чи друзів і вона навіть компенсації не отримає. Нещодавно їй на очі потрапила копія рішення Білівської сільської ради про розгляд заяви відповідача про оформлення права власності на відповідну частку спірного будинку, з чого вона зрозуміла, що таки дійсно незважаючи на те, що дану частину будинку вони будували разом, однак право власності відповідач зареєстрував лише на себе. В зв'язку з тим, що відповідач відмовляється розмовляти по даному питанні та дійти певного його вирішення, зважаючи на те, що відповідно інших документів він її не надає і не пред'являє, в неї виникла необхідність звернення до суду за захистом своїх прав та прав малолітніх дітей. З врахуванням уточнених позовних вимог позивачка просить визнати за нею право власності на 1/4 частину будинку [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримують, просять їх задовольнити з мотивів викладених в позовній заяві. Представник відповідач позов не визнає, посилаючись на те, що 1/2 частину спірного будинку будував виключно відповідач за кошти, які він заробив в Польщі до укладення шлюбу з позивачкою, а тому відповідно до вимог чинного законодавства таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя. Крім цього, представник відповідача зазначив, що позивачка пропустила строк позовної давності, так як вона звернулась в суд з даним позовом після спливу трьох років від часу розірвання шлюбу. Третя особа на стороні позивачки [PERSON] заперечень щодо позову не має, пояснив, що він є власником 1/2 частини спірного будинку, будівництво якого розпочалося приблизно в 2005-2006 роках. Позивачка та відповідач свою частину будинку будували за спільні кошти. На даний час вони проживають в цьому будинку. Суд, вислухавши пояснення сторін, третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних мотивів. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 жовтня 2000 року, який між ними було розірвано рішенням Чортківського районного суду від 6 квітня 2009 року. Від шлюбу в них [INFO] народилась дочка [PERSON]. Після розірвання шлюбу в сторін [INFO] народився син [PERSON]. Рішенням виконавчого комітету Білівської сільської ради № 112 від 30 серпня 2012 року оформлено право власності на цілий житловий будинок в [ADDRESS] за [PERSON] -- 1/2 частина та [PERSON] -- 1/2 частина. Свідоцтвом про право власності від 5 листопада 2012 року підтверджується, що відповідач [PERSON] є власником 1/2 частки житлового будинку по [ADDRESS], власником іншої 1/2 частки є [PERSON] (третя особа в даній справі). Згідно обмінної карти пологового будинку місце проживання позивачки вказано [ADDRESS]. З акту від 5 лютого 2014 року вбачається, що сторони з дітьми проживають з травня 2010 року в будинку по [ADDRESS]. В будинку виявлено безліч особистих речей дітей та сторін. Сім'я [PERSON] в травні 2010 року переїхали ще в недобудований будинок і разом продовжували його добудовувати. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що будинок сторони будували спільно. Позивачка весь час буда на будові, готувала обід і вечерю для будівельників. Коли вони перейшли жити в будинок, то купили меблі, м'яку частину. В 2011 році вона бачила як позивачка передавала відповідачу кошти на придбання стола та крісел. Підтвердила, що після розірвання шлюбу між сторонами наладилися нормальні шлюбні відносини. Таким чином, судом встановлено, що за час шлюбу, а також після його розірвання, коли сторони продовжували спільне проживання, вони на праві спільної сумісної власності побудували 1/2 частину будинку по [ADDRESS]. Такий висновок суду, крім вищенаведених обставин, підтверджується також товарними чеками та накладними на придбання будівельних матеріалів та обладнання, частина яких оформлена на ім'я позивачки, а частина на ім'я відповідача. При цьому суд також зазначає, що такі обставини відповідачем не заперечувалися і докази на підтвердження заперечень суду не подавалися. Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 вищезазначеного Кодексу у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності з ст. 74 Кодексу якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, з врахуванням наведених вимог закону позивачка має право на 1/4 частину (1/2 частину від 1/2 частини, власником якої є [PERSON]) будинку [ADDRESS]. При винесенні рішення суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що 1/2 частину спірного будинку він будував за кошти, які заробив в Польщі до укладення шлюбу з позивачкою, оскільки в порушення вимог ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України такі обставини належними доказами не доведено. Показання свідків з цього приводу є в певній мірі суперечливими (свідок [PERSON] підтвердив роботу відповідача в Польщі в 1998-1999 роках і його заробіток біля 300 доларів в місяць, а свідки [PERSON] та [PERSON] також підтвердили факт роботи відповідача в той же період в Польщі і його заробіток 600-700 доларів США в місяць), а тому показання таких свідків не можуть бути належними доказами обставин, на які посилається відповідач. Посилання відповідача на те, що позивачка пропустила строк позовної давності також не ґрунтуються на вимогах закону, тому що відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідач оформив право власності на спірний будинок на своє ім'я лише в листопаді 2012 року і позивачці про це стало відомо в січні 2014 року. Такі обставини дають суду підстави для висновку, що позивачка строк позовної давності не пропустила і з позовом до суду звернулась в межах такого строку. З врахуванням наведеного,

Outcome: approved