Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-21 00:00:00

В березні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості шляхом звернення на предмет іпотеки. Зазначив, що 18 грудня 2008 року між [PERSON] і [PERSON] укладено договір позики грошових коштів в еквіваленті 5\~330 євро строком на 1 рік. На забезпечення виконання даного зобовязання було укладено договір іпотеки квартири від 18 грудня 2008 року. Відповідно до договору іпотеки в іпотеку передано квартиру [ADDRESS], що належить відповідачці. На період грудня 2009 року позика не була повернута. Тільки 25 травня 2010 року відповідачка повернула 2\~000 доларів США, так як сторони домовились про проведення розрахунків в доларах США. Заборгованість відповідачки станом на 17 травня 2011 року складає еквівалент 2\~600 доларів США. В лютому 2015 року відповідачка частково сплатила борг в сумі 21\~000 гривень відповідно до рішення Ізюмського міськрайонного суду від 04.04.2013 року. Оскільки відповідачка на момент розгляду справи не повернула грошові кошти, з урахуванням уточнених позовних вимог просить суд в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 18.12.2008 року стягнути з [PERSON] 53\~574,17 гривень, у тому числі 38\~423,12 гривень сума заборгованості, що є еквівалентом 1\~816,41 доларів США, 7\~164,64 грн. сума процентів, нарахованих на рівні облікової ставки НБУ за період з 03.03.2012 року по 11.06.2015 року, 5\~945,14 грн. нарахування за індексом інфляції за період з березня 2012 року по січень 2015 року та 2\~041,27 грн. сума трьох відсотків річних від простроченого боргу за період з 03.03.2012 року по 11.06.2015 року, звернути стягнення на квартиру [ADDRESS], шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України « Про виконавче провадження». Крім цього позивач просить стягнути з відповідачки судовий збір і витрати на правову допомогу. Відповідачка позов не визнала, подала до суду письмові заперечення, де просить суд на підставі ч. 2 ст. 205 ЦПК України закрити провадження у справі, оскільки позов суперечить ч. 2 ст. 223 ЦПК України, про неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Судовим розглядом встановлено, що 18.12.2008 року між сторонами укладено договір позики грошових коштів в еквіваленті 5\~330 євро, строком на 1 рік про що зроблена відмітка на договорі іпотеки ( оборот а.с.10). На забезпечення виконання даного зобовязання про повернення грошових коштів в строк до 18 грудня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір іпотеки від 18 грудня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області, зареєстрованого в реєстрі № 6371. Відповідно до договору іпотеки в іпотеку передано квартиру [ADDRESS] ( а.с.10). 25.05.010 року позивач своєю розпискою підтвердив одержання ним 2\~000 доларів США від відповідачки і вказав заборгованість в сумі 3\~000 доларів США ( а.ґс.11). Розпискою позивача від 17.05.2011 року підтвердив, що відповідачка повернула 400 доларів США ( а.с.12). Заочним рішенням від 04 квітня 2013 року Ізюмського міськрайонного суду у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення 21\~000 гривень та звернення стягнення на предмет іпотеки, позовні вимоги позивача були задоволені. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 21 000 гривню. Звернуто стягнення на предмет іпотеки квартири [ADDRESS], що належить [PERSON] та [PERSON] ( а.с.13). У лютому 2015 року [PERSON] виконала судове рішення та сплатила суму, визначену у виконавчих документах. 09.02.2015 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2016/4874/2012 ( а.с.14-16). Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 13 лютого 2012 року, яке залишено в силі ухвалою судової колегії судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області від 17 жовтня 2012 року визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ( а.с.32,38). [PERSON] помер 22 грудня 2014 року ( а.с.39). Згідно інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 25.05.2015 року вбачається, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] ( а.с.63-65). Із ксерокопії спадкової справи № 13/2015 після смерті [PERSON], померлого 22 грудня 2014 року вбачається, що із заявою про прийняття спадщини звернулась донька покійного [PERSON] Свідоцтво про право на спадщину не видавалось ( а.с.67-74). Згідно зі статтями 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання ( неналежне виконання). Відповідно до ст. 1 Закону України « Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні й користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника, в порядку встановленому цим законом. Згідно зі ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України « Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Статтею 17 Закону України « Про іпотеку» встановлено, що іпотека припиняється у разі: - припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; - реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; - набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; - визнання іпотечного договору недійсним; - знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди). При таких даних суд приходить до висновку про те, що сам факт закінчення строку дії договору позики за наявності заборгованості не є підставою для припинення дії договору іпотеки, який укладений для забезпечення виконання договору позики боржником. Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України « Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання можливості застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній заяві. Заважаючи на той факт, що чинне законодавство ( ст. 39 Закону України « Про іпотеку» та відповідні розяснення, що містяться в п. 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5 від 30.03.2012 року) передбачають зазначення в рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки, беручи до уваги, що фактична ціна продажу цього майна в процесі його реалізації може змінюватись, суд вважає за можливе початкову ціну предмета іпотеки встановити на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки проведеної субєктом оціночної діяльності ( незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Відповідно до ст. 41 Закону України « Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться якщо інше не передбачене рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченого Законом України « Про виконавче провадження» з дотриманням вимог цього Закону. Суд вважає, що заперечення відповідачки є безпідставними виходячи з наступного. За змістом пункту 2 частини 1 статті 205 ЦПК України позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільно процесуального закону предмет позову це матеріально правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову, це річ щодо якої виник спір. Звертаючись до суду 03.12.2012 року ( цивільна справа 2016/4874/2012) позивач заявляв позов, предметом якого була матеріально правова вимога про стягнення 21\~000 гривень і звернення стягнення на предмет іпотеки. При зверненні до суду 04.03.2015 року матеріально правова вимога позивача стягнення з відповідачки з урахуванням уточнених позовних вимог в сумі 53\~574,17 гривень і звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з ч. 1 ст. 524 ЦК України передбачено, що зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Разом з тим незалежно від фіксації еквівалента зобовязання в іноземній валюті згідно ч. 1 та 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобовязання має бути виконане в гривнях. Нормами закону « Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року № 1282-ХІІ передбачено, що індекс інфляції ( індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній одиниці. Офіціальний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельну спроможність гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає тільки грошова одиниця України, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, яке визначено у гривні. При таких даних позовні вимоги позивача про стягнення нарахування за індексом інфляції задоволенню не підлягають. Заборгованість [PERSON] станом на 18.02.2015 року складає 1 816,41 доларів США ( 2\~600-783,59) . Офіційний курс на момент розгляду справи визначено на рівні 21,15333 грн. за 1 долар США. Таким чином заборгованість [PERSON] за позикою складає 38\~423,12 гривень ( 1816,41х21,15333). Проценти від суми позики згідно ст. 1048 складають 7164,64 гривні ( а.с.87). Розрахунок заборгованості річних від простроченої суми заборгованості відповідно до ст. 625 ЦК України складає 2041,27 гривні (( 1196 днів х20,765,42х3):365х100). Таким чином заборгованість відповідачки складає 47\~629,03 грн. ( 38\~423,12+7\~164,64+2\~041,27). Крім цього підлягають стягненню з відповідачки понесені позивачем судові витрати: судовий збір в сумі 740,43 гривні та витрати на правову допомогу адвоката в сумі 640 гривень. \~

Outcome: partial