Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із зазначеним позовом до відповідача, в якому прохає стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором в розмірі 86370,76 грн. та понесені судові витрати. Заявлені вимоги мотивує тим, що 27.07.2010 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та боржником [PERSON] було укладено договір про надання кредиту у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. За умовами зазначеного договору боржник зобов'язувалась щомісячно здійснювати погашення кредиту, відсотків та комісії, проте взяті на себе зобов'язання не виконує, внаслідок чого станом на 30.06.2017 утворилась заборгованість у вказаній вище сумі. Провадження у справі відкрито за ухвалою від 27.09.2017. Будучи належно повідомленими про час і місце розгляду справи, сторони та представник відповідача в судове засідання не з'явились. Позивач звернувся із клопотанням про розгляд справи за відсутності представника АТ КБ «Приватбанк», проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача [PERSON], діючи в інтересах відповідача, надала відзив на позовну заяву (а.с.66-68), в якому, не заперечуючи факту укладення її довірителькою кредитного договору, прохала відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Обґрунтовуючи заперечення проти позову представник відповідача зазначила про неправомірне, без відповідного повідомлення клієнта, збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом, та безпідставне нарахування процентів у період з 01.09.2014 за ставкою 34,80%, а з 01.04.2015 - 43,20%, тому наголосила на зменшенні розміру заборгованості за процентами, виходячи із ставки 30%, що діяла до 31.08.2014. Також, [PERSON] послалась на необґрунтований розмір пені та комісії, неможливість одночасного стягнення пені та штрафів, як одного виду цивільно-правової відповідальності та непропорційно великий розмір заборгованості, який у десять разів перевищує заборгованість за тілом кредиту. Представник позивача, скориставшись передбаченим ст.179 ЦПК України правом, надав на адресу суду відповідь на відзив, в якій виклав пояснення щодо наведених відповідачем заперечень (а.с.107-122). Виходячи із змісту відповіді на відзив, позивач наполягаючи на задоволенні позову та посилаючись на безпідставність наведених у відзиві заперечень, зазначив, що про зміну процентної ставки відповідача було повідомлено шляхом направлення SMS-повідомлення і остання із заявою про розірвання договору не зверталась. Посилання відповідача на порушення ЗУ «Про захист прав споживачів» вважає необґрунтованими, оскільки в анкеті-заяві відповідач своїм підписом підтвердила факт отримання повної інформації про умови кредитування. Також, посилаючись не необґрунтованість заперечень відповідача, зазначив, що за укладеним між сторонами кредитним договором, нарахування комісії не передбачено і у наданому розрахунку вказана виключно сума пені. Суд зазначає, що відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з'явились. Про час і місце розгляду справи зазначені учасники процесу повідомлялись у встановленому законом порядку. У відповідності до вимог ч.13 ст.128 ЦПК України, за наявності відповідної письмової заяви учасника справи, повідомлення про дату, час і місце проведення судового засідання може здійснюватися судом з використанням засобів мобільного зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, шляхом надсилання такому учаснику прави тестових повідомлень. Так, на підставі письмових заяв відповідача [PERSON] та її представника [PERSON] (а.с.58,73) про отримання судової повістки в електронній формі за допомогою SMS-повідомлення, останнім були сформовані та направлені повідомлення «Повістка про виклик до суду» на 08.08.2018, 04.09.2018, 12.09.2018. Згідно із довідками про доставку SMS-повідомлення, повістка про виклик відповідача до суду на 08.08.2018 була доставлена одержувачу 11.07.2018, а судові повістки на 04.09.2018, 12.09.2018 доставлені не були. Представником відповідача [PERSON] повістка про виклик до суду на 04.09.2018 була одержана 08.08.2018, а SMS-повідомлення про виклик в судове засідання на 12.09.2018 доставлено не було, у зв'язку із тимчасовою недоступністю абонента, хоча такі повідомлення направлялись судом повторно у період з 05.09.2018 до 12.09.2018. Згідно із ст.131 ЦПК України, якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи. Учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин. За таких обставин, враховуючи, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правам та неухильно виконувати процесуальні обов'язки, беручи до уваги відсутність заяв відповідача, її представника про зміну номерів телефонів та про причини неприбуття у судові засідання, та те, що судом було вжито всіх об'єктивно можливих заходів для їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи, суд доходить висновку про можливість проведення розгляду справи у відсутність зазначених осіб та ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Аналогічних висновків неодноразово доходив у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини. Так, у пункті 41 рішення у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008 року (заява №3236/03), Європейський суд з прав людини наголосив, що «сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження». З'ясувавши правові позиції сторін, встановивши всі обставини справи та оцінивши досліджені письмові докази, з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і достатності, суд доходить наступних висновків. Як убачається з матеріалів справи, 27.07.2010 між ПАТ КБ «Приватбанк» і відповідачем [PERSON], яка після укладення шлюбу прийняла прізвище [PERSON] (а.с.33), укладено кредитний договір з використанням платіжної картки «Кредитка «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», за яким остання отримала кредитний ліміт коштів в розмірі 8000 грн. з кінцевим терміном їх повернення, що відповідає строку дії картки зі сплатою відсотків за користування кредитом за ставкою 30% річних, які були збільшені з вересня 2014 року до 34,8% річних, та з квітня 2015 року до 43,2% річних, а також зі сплатою комісії та пені за умовами кредитування. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з пам'яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становлять договір про надання банківських послуг, що укладено між нею та банком, та підтверджено її підписом у заяві (а.с.6). Згідно із повідомленням позивача, з 21.05.2018 ПАТ КБ «Приватбанк» змінило назву на АТ КБ «Приватбанк», що не тягне за собою правонаступництва. Зазначена позивачем обставина підтверджується відповідним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, щодо проведення державної реєстрації змін відомостей про юридичну особу, пов'язаних із зміною назви. Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Отже, підписана відповідачем анкета-заява про приєднання разом із умовами та правилами банку складають укладений між сторонами у справі договір про надання кредиту у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку, тобто між сторонами існують зобов`язальні правовідносини, які виникли із кредитного договору, та регулюються главою 71 ЦК України та загальними нормами Цивільного кодексу щодо зобов`язань. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів (п. 1 ст. 11, ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За частиною 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника разом з позикою і процентів від її суми, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Станом на 30.06.2017 року банком розрахована заборгованість відповідача за кредитним договором в розмірі 86370,76 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 6729,23 грн.; боргу по процентах за користування кредитом - 71852,45 грн.; пені та комісії - 3200,00 грн., штрафів - 500 грн. (фіксована частина) та 4089,08 грн. (процентна складова), що підтверджується наданим розрахунком заборгованості (а.с.4-5). При цьому з 27.07.2010 позивач застосував при проведенні розрахунку проценту ставку 30%, з 01.09.2014 - 34,80%, а з 01.04.2015 - 43,20%. Як убачається з матеріалів справи, і цього не заперечувала сторона відповідача, [PERSON] отримала кредитні кошти в сумі 8000 грн., проте взяті на себе зобов'язання з повернення кредиту не виконала, внаслідок чого виникла заборгованість за тілом кредиту в сумі 6729,23 грн., яка підлягає стягненню на користь позивача. У ході розгляду справи відповідач наголошувала на неправомірності дій позивача щодо підвищення ним в односторонньому порядку процентної ставки на суму простроченої заборгованості. Так, відповідно до частини першої статті 10561 ЦК України (в редакції, чинній на час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг), розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною (частини друга, третя наведеної статті). Пунктом 1.1.3.2.3 Умов і правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 №СП-2010-256, визначено право банку проводити зміну тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. В такому разі, банк, за виключенням випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов'язаний не менш ніж за сім днів до введення змін проінформувати клієнта. Виходячи із змісту наданої позивачем відповіді на відзив, про зміну процентної ставки відповідача було повідомлено шляхом направлення відповідних SMS-повідомлень. Разом із тим, приєднані до відповіді копії текстових повідомлень не підтверджують факту повідомлення боржника про зміну процентної ставки та прийняття пропозиції кредитора, а можуть свідчити лише про направлення [PERSON] такої інформації. Тому, наведені позивачем обґрунтування щодо повідомлення відповідача про зміну процентної ставки судом до уваги не приймаються. З огляду на вищенаведене, суд доходить висновку, що позивач всупереч вимог ст.10561 ЦК України, в редакції діючій на момент виникнення спірних правовідносин, здійснив підвищення процентної ставки в односторонньому порядку. Більше того, приєднані до позову Умови і правила надання банківських послуг, не містять підпису позичальника, тому посилання позивача про право змінювати розмір процентів у односторонньому порядку на підставі не підписаних відповідачем Умов і правил надання банківських послуг, суд вважає необґрунтованим. Відповідно до Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», підписаної відповідачем, останній отримав кредит з відсотковою ставкою 2,5% в місяць, тобто 30% в рік. Таким чином, враховуючи, що позивач не мав права підвищувати процентну ставку за кредитним договором, укладеним між ним та відповідачем, відповідно нарахування процентів за вказаним договором має здійснюватися виходячи з процентної ставки, яка була визначена у довідці про умови кредитування на час отримання відповідачем кредитних коштів, тобто 30% річних, тобто нарахування процентів має здійснюватися за формулою, яка діяла станом на дату підписання відповідачем довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна». З урахуванням викладено, наданий позивачем розрахунок в частині розміру відсотків за користування кредитом, розрахованих за збільшеною в односторонньому порядку відсотковою ставкою, суперечить вимогам ЦК України та не може бути прийнятий судом як належний, допустимий та достовірний доказ розміру заборгованості відповідача за відсотками за користування кредитом після 01.09.2014. З розміром процентів, нарахованих позивачем за кредитним договором станом на 31.08.2014 у сумі 1953,39 грн., суд погоджується і вважає його обґрунтованим і таким, що відповідає умовам вказаного договору. Водночас, виходячи з розміру процентної ставки 30,00 % річних, яка має застосовуватися за даним договором, суми заборгованості, періоду її існування з 01.09.2014 по 30.06.2017 року, беручи до уваги довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» про те, що проценти за користування кредитом визначають з розрахунку 360 календарних днів на рік, сума нарахованих процентів має становити 5719,88 грн. (6729,23 грн. х 30,00 % : 360 днів х 1020 днів). Відповідно загальна сума процентів за договором, з урахуванням суми погашених відповідачем процентів в розмірі 650 грн. в жовтні та листопаді 2014 року, має становити 7023,27 грн. (1953,39 грн. + 5719,88 грн. - 650 грн.) і саме у вказаному розмірі проценти за кредитним договором підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Отже, в цій частині позов підлягає задоволенню частково. Стосовно стягнення з відповідача штрафів за порушення строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, що визначено у довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», суд погоджується з тим, що позивач має право на стягнення відповідача вказаних штрафних санкцій. Так, згідно з довідкою про умови кредитування (а.с.8), при порушенні строків платежів за будь-яким з грошових зобов'язань, передбачених договором більше ніж на 30 днів, відповідач взяла на себе зобов'язання по сплаті штрафу в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих та прострочених процентів і комісій. Водночас наведений у розрахунку розмір штрафу 500 грн. (фіксована частина) та 4089,08 грн. (процентна складова), зважаючи на встановлений в ході судового розгляду розмір заборгованості за кредитним договором, який становить загалом 13752,50 грн., суд вважає необґрунтованим і беручи до уваги визначені у довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» правила нарахування штрафу приходить до висновку про необхідність стягнення його у загальному розмірі 1187,62 грн. (500 грн. + (13752,5 грн. х 5%). Вирішуючи питання щодо стягнення пені та комісії в розмірі 3200 грн., суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3ст.549 ЦК України). Неустойка є видом забезпечення виконання зобов'язань (ч.1ст.546 ЦК України) та правовим наслідком порушення зобов'язання (ст.611 ЦК України). В свою чергу, комісія є платою за певні послуги. Таким чином, правовідносини, пов'язані із сплати пені та правовідносини, пов'язані з сплатою комісії мають різну правову природу. В порушення вказаних норм, позивачем розмір заборгованості із пені та комісії визначено у позовній заяві разом у сумі 3200,00 грн. та не надано суду окремого розрахунку. З наведених мотивів суд не бере до уваги посилання позивача щодо одночасного стягнення пені та штрафу, як самостійних видів юридичної відповідальності та твердження про умови нарахування пені. Так, у відповіді на відзив позивачем зазначено, що у колонці наданого розрахунку «пеня та комісія» фактично розраховано лише суму пені без нарахування комісії. Проте, з урахуванням визначеного ст.81 ЦПК України, обов'язку сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вказані твердження до уваги не приймає. Враховуючи вищенаведене, а також те, що позивачем жодним чином не обґрунтовано стягнення пені та комісії разом відповідно до конкретного пункту довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», суд вважає позовні вимоги в цій частині недоведеними. Отже, загальна сума заборгованості станом на 30.06.2017, з урахуванням тіла кредиту, процентів та штрафів, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за кредитним договором, укладеним між ними 27.07.2010, становить 14940,12 грн. (6729,23 грн. за тілом кредиту + 7023,27 грн. за процентами + 1187,62 грн. за штрафами). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд зазначає, що у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Як убачається з матеріалів справи при зверненні до суду позивачем було сплачено 1600 грн. судового збору, що підтверджується відповідним оригіналом платіжного доручення (а.с.1). Таким чином, з урахуванням розміру задоволених позовних вимог, на користь позивача підлягає стягненню 276,76 грн. судового збору (14940,12 х 1600 : 86370,76). На підставі викладеного та

Outcome: partial