Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

В березні 2016 року позивач за первісним позовом [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], третя особа [PERSON] про усунення перешкод власнику у користуванні житловим приміщенням. Свої позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 29.07.1995 року по 24.02.2015 року він - [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] - відповідачем за первісним позовом, який в судовому порядку було розірвано. В шлюбі з [PERSON] в них народилася донька - [PERSON], яка з вересня 2014 року проживає спільно з ним та знаходиться на його утриманні. За рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова з відповідачки за первісним позовом були стягнуті аліменти на утримання дочки. Згідно рішення суду від 25.09.2015 року [PERSON] та [PERSON] належить по ? частині квартири [ADDRESS]. Незважаючи на те, що позивач за первісним позовом [PERSON] та його донька [PERSON] зареєстровані за вищевказаною адресою, відповідач за первісним позовом позбавила їх можливості в користуванні житловим приміщенням, так як змінила замки в квартирі. В грудні 2016 року відповідач за первісним позовом [PERSON] подала до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, який в подальшому було уточнено. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що [PERSON] разом з їх донькою [PERSON] у вересні 2014 року добровільно залишив спірну квартиру та добровільно вивіз із неї всі свої речі. Протягом двох років, які минули з моменту добровільного виселення [PERSON] із спірної квартири, позивач за первісним позовом [PERSON] до квартири не навідувався, комунальні платежі не сплачував, що підтверджується рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.09.2015 року по справі №638/11774/15-ц. Окрім того, [PERSON] вказує, що про факт добровільного вибуття [PERSON] у вересні 2014 року на інше постійне місце проживання з метою створення нової сім'ї встановлено і рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.09.2015 року, що в свою чергу достовірно підтверджує втрату [PERSON] на цій підставі права користування спірною квартирою згідно до вимог ст. 107 ЖК України. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.11.2017 року первісний позов та зустрічний позов об'єднано в одне провадження. В судове засідання призначене на 07.11.2018 року позивач за первісним позовом не з'явився, надав до суду заяву про слухання справи без його участі, заявлені вимоги за первісним позовом підтримав в повному обсязі. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та її представник в судове засідання з'явилися, проти задоволення первісного позову заперечували, зустрічну позовну заяву підтримали та просили суд задовольнити. Третя особа в судове засідання призначене на 07.11.2018 року не з'явилася, повідомлялася завчасно і належним чином, про що свідчать матеріали справи. [PERSON] подала до суду письмові пояснення за Вх. №32737 від 12.07.2018 року, в якиз вказала,що дійсно її батько -[PERSON] неодноразово намагався потрапити до квартири, однак мати -[PERSON] не пускає його до квартири, та не надає ключи від квартири. Станом на момент подачі пояснень вказала, що ситуація не змінилася, доступу до квартири [ADDRESS] [PERSON] не має. 05.11.2018 року [PERSON] подала до суду додаткові дояснення, де вказала, що зараз проживає разом із матірю [PERSON] в квартирі [ADDRESS]. Суд, дослідивши матеріали справи та вислухавши пояснення учасників справи, дійшов наступних висновків. В становив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Як встановлено матеріалами справи, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.07.1995 року по 24.02.2015 року, що встановлено Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.09.2015 року по справі №638/11774/15-ц. Від даного шлюбу сторони мають доньку [PERSON], [INFO]. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.02.2015 року по справі 638/685/15-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.09.2015 року за [PERSON] визнано право приватної власності на 1/2 ідеальної частки квартири [ADDRESS], та за [PERSON] також визнано право приватної власності на 1/2 ідеальної частки квартири [ADDRESS]. Квартиру [ADDRESS] залишено у спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON]. (а.с.7-10) Згідно ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно до ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. [PERSON] є власником 1/2 ідеальної частки квартири [ADDRESS]. Твердження відповідача за первісним позовом [PERSON] про те, що [PERSON] добровільно покинув приміщення не знаходять свого підтвердження і не можуть розцінюватися судом як доказ по справі, адже сам факт звернення [PERSON] до суду з вимогою про вселення, ставлять під сумнів добровільність виселення. Крім того, суд звертає увагу, що на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження його майна, ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, окрім випадків визначених законом. Дана правова позиція також узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду по справі №653/1096/16-ц від 04.07.2018 року. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне задовольнити первісний позов [PERSON] в повному обсязі. [PERSON], відповідач за первісним позовом, в зустрічній позовній заяві просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, обгрунтовуючи це тим, що [PERSON] не проживає в спірній квартирі та не сплачує комунальні послуги. Судом встановлено, що [PERSON] не проживає у [ADDRESS] через те, що йому як власнику 1/2 ідеальної частки здійснюються перешкоди. А квартира [ADDRESS], належить сторонам на праві спільної сумісної власності, що підтверджується рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.09.2015 року. В судовому засіданні був допитаний свідок [PERSON], яка пояснила, що вона є сусідкою [PERSON] та [PERSON] з 2003 року. [PERSON] виїхав з квартири і більше вона його не бачила. [PERSON] часто буває в гостях у [PERSON], однак речей [PERSON] не бачила, вказала також, що доньку - [PERSON] також давно не бачила. Крім того, підтвердила, що вона дуже часто знаходиться дома, однак не бачила, щоб до [PERSON] приходила поліція. Суд, допитавши свідка, вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи дійшов висновку про те, що ні пояснення свідка ні матеріали справи не підтверджують той факт, що [PERSON] самостійно виїхав з квартири [ADDRESS]. Частиною 1 ст. 356 ЦК України, передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Статтею 391 ЦК України, визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. [PERSON] також вказує, що однією з підстав визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є те, що [PERSON] не сплачує комунальні послуги. [PERSON] надав суду письмові пояснення, в яких вказав, що враховуючи, що в їх квартирі виділені ідеальні частки, [PERSON] має можливість звернутися до з заявою до надавачів комунальних послуг та розєднати рахунки, однак по невідомим причинам цього не робить. Враховуючи, що в даному випадку, позивач за первісним позовом звернувся до суду саме з тих причин, що відповідач за первісним позовом [PERSON] чинить перешкоди у користуванні, то вимоги [PERSON] по зустрічному позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є такими що не підлягають задоволенню та порушують права [PERSON] як власника спірної квартири. На підставі викладеного,

Outcome: approved