Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-01 00:00:00

В березні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним цивільним позовом, в якому зазначив, що в 2020 році він дізнався про існування виконавчого напису нотаріусу про стягнення з нього заборгованості на користь АТ «Банк Форвард». Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павелків Т.Л. було відкрито виконавче провадження та звернуто стягнення на доходи позивача та стягнуто з його заробітної плати на користь АТ «Банк Форвард» грошові кошти в сумі 18050,29 грн., та на користь приватного виконавця Павелків Т.Л. грошові кошти в розмірі 4187,02 грн. Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 10.08.2020 року виконавчий напис нотаріуса визнано таким, що не підлягає виконанню, а тому позивач вважає, що і стягнення заборгованості є протиправним і стягнуті кошти підлягають поверненню як безпідставно набуті відповідачами. В добровільному порядку відповідачі кошти не повернули. У зв`язку із цим, посилаючись на положення статті 1212 ЦК України просить суд стягнути з АТ «Банк Форвард» грошові кошти, які були стягнуті за виконавчим написом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В. за №6529 від 01.11.2019 року, в розмірі 18050,29 грн.; стягнути з приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павелків Т.Л. на свою користь грошові кошти, які були стягнуті за виконавчим написом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В. за №6529 від 01.11.2019 року, в розмірі 4187,02 грн.; стягнути з відповідачів на користь позивача 908 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору та 3000,00 витрат на правову допомогу. Позивач в судове засідання не прибув, надіслав до суду заяву про розгляд справи без його присутності, позовні вимоги підтримав. Відповідач АТ «Банк Форвард», яке належним чином повідомлений про місце, час та дату розгляду справи, правом подати відзив не скористалось, ставлення до позову не висловило, представник в судове засідання не прибув. Відповідач Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Павелків Т.Л. в судове засідання не прибула, надіслала до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнала. Зазначила, що 06.12.2019 року на підставі норм Закону України «Про виконавче провадження» приватним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №60814883. 17.01.2020 року було винесено постанову про стягнення основної винагороди приватного виконавця. Дана постанова в судовому порядку оскаржена не була. Відповідно до закону за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Згідно проведеного приватним виконавцем розрахунку, розмір основної винагороди у цьому виконавчому провадженні становить 3185,60 грн., що становить 10% від суми, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. Зазначає, що дії приватного виконавця в частині винесення постанови про стягнення з боржника основної винагороди та в частині визначення її розміру є правомірними та вчинені на підставі вимог чинного законодавства. 26.02.2020 року приватним виконавцем винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. На підставі цих постанов приватного виконавця в межах виконавчого провадження №60814883 було стягнуто з боржника на користь приватного виконавця грошові кошти в розмірі 4 187,02 грн., а саме: 2 187,02 грн. - перераховано на рахунок приватного виконавця Павелків Т.Л. як основна винагорода приватного виконавця; - 2000 грн. - перераховано на рахунок приватного виконавця як витрати виконавчого провадження. Після надходження до офісу приватного виконавця рішення суду про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, приватним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №60814883. Також приватний виконавець звертає увагу, що позивач був обізнаний про перерахування ним коштів на виконання виконавчого документу на користь АТ «Банк Форвард» і на користь приватного виконавця, не заперечував факт існування правовідносин за кредитним договором, укладеним із АТ «Банк Форвард», а також правовідносин з примусового виконання виконавчого напису, це виключає факт безпідставного набуття приватним виконавцем коштів. Таким чином грошові кошти, що були стягнуті з боржника на користь Павелків Т.Л. , не є безпідставно набутими, оскільки підставою набуття коштів є чинна постанова приватного виконавця про стягнення з боржника основної винагороди, постанова про звернення стягнення на заробітну плату та постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження. З огляду на це відсутні правові підстави для застосування статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивача стягненням грошових коштів, оскільки вони не можуть вважатися безпідставно набутими коштами у розумінні статті 1212 ЦК України, а є витратами виконавчого провадження та основною винагородою приватного виконавця. Вказані постанови приватного виконавця у встановленому порядку не оскаржувались та є чинними, а вимоги статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачають повернення виконавчого збору з державного бюджету України, а не винагороди приватного виконавця з рахунку приватного виконавця, а тому відсутні підстави для задоволення вимог заяви в частині стягнення коштів з приватного виконавця Павелків Т.Л. Також зазначає про неправомірність визначення процесуального статусу приватного виконавця в даній категорії справ як відповідача, а також на судову практику Верховного суду по справі №296/1220/21 про необхідність оскарження постанов приватного виконавця про стягнення винагороди та витрат виконавчого провадження в адміністративному порядку та неможливість вирішення повернення цих сум коштів в порядку повернення стягнутого за виконавчим документом. На цих підставах просить відмовити у позові. Справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно із ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що 01 листопада 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 6529, відповідно до якого у безспірному порядку стягнуто з [PERSON] на користь АТ «Банк Форвард» (правонаступника ПАТ «Банк «Русский Стандарт») заборгованість за кредитним договором № 92370337 від 11.10.2011 року за період з 21.11.2017 року по 19.02.2018 року в загальному розмірі 31006,02 грн., а також плату за вчинення виконавчого напису в розмірі 850,00 грн., а всього 31856,02 гривень. 27 листопада 2019 року АТ «БАНК ФОРВАРД» звернувся до приватного виконавця Вольф Т.Л. із заявою про примусове виконання виконавчого напису нотаріусу № 6529 від 01.11.2019 року. Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павелків Т.Л. серії ВП № 60814883 від 06.12.2019 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису № 6529 виданого 01.11.2019 року приватним нотаріусом КМНО Незнайко Є.В. про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Банк Форвард» заборгованості в розмірі 31856,02 грн. Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павелків Т.Л. серії ВП № 60814883 від 26.02.2020 року звернуто стягнення на доходи боржника [PERSON] , які він отримує у ПрАТ «Маріупольський металургійний комбінат імені ІЛЛІЧА» у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження в сумі 37041,62 грн. Згідно з довідками, виданими головним бухгалтером ПрАТ «ММК ім.Ілліча» 19.10.2020 року, з заробітної плати позивача [PERSON] за період з березня по вересень 2020 року в рамках виконавчого провадження ВП № 60814883 було утримано та перераховано на користь АТ «Банк Форвард» грошові кошти в сумі 18050,29 гривень, а також на користь приватного виконавця Павелків Т.Л. 4187,02 гривень, з яких: 2187,02 гривень - в якості основної винагороди приватного виконавця, а 2000 гривень - в якості витрат виконавчого провадження №60814883. 10 серпня 2020 року рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області, яке набрало законної сили 09.09.2020 року, позов [PERSON] до АТ «Банк Форвард», Приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Незнайка Є.В., Третя особа на стороні відповідача - Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Павелків Т.Л., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 6529 від 01 листопада 2019 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Євгеном Вікторовичем, за яким у безспірному порядку стягнуто з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Банк Форвард» (правонаступника ПАТ «Банк «Русский Стандарт») заборгованість за кредитним договором № 92370337 від 10.10.2011 року у розмірі 31006,02 гривень, а також плату за вчинення виконавчого напису - 850 гривень. Згідно з частиною 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже з огляду на вказані положення іншим рішенням суду вже встановлено неправомірність та безпідставність видачі виконавчого напису нотаріусу № 6529 від 01 листопада 2019 року, який в подальшому послугував основою для відкриття виконавчого провадження та стягнення з [PERSON] грошових коштів на користь відповідачів. Вказана обставина є преюдицією та не підлягає повторному доведенню. Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Суд зауважив, що загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі №6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі №6-100цс15. В даному випадку, правовою підставою набуття АТ «Банк Форвард» 18 050,29 грн. став спірний виконавчий напис нотаріуса №6529 від 01 листопада 2019 року, який виконанню не підлягає. Тому, правова підстава для отримання АТ «Банк Форвард» 18 050,29 грн. від [PERSON] відпала, і вказані кошти підлягають поверненню відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України. Крім того, як встановлено судом, в ході примусового виконання виконавчого листа з позивача на користь приватного виконавця були стягнуті кошти в сумі 4187,02 гривень, з яких: 2187,02 гривень - в якості основної винагороди приватного виконавця, а 2000 гривень - в якості витрат виконавчого провадження №60814883. Вирішуючи питання щодо їх повернення суд також керується положеннями статті 1212 ЦК України та главою 83 Цивільного кодексу України, які застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Згідно з статтями 3, 27, 42, 45 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий напис нотаріуса є виконавчим документом. Кошти виконавчого провадження складаються з: виконавчого збору або основної винагороди приватного виконавця, авансового внеску стягувача та стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору. У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню. Проаналізувавши викладені норми ЦК України та Закону України «Про виконавче провадження», який регулює порядок фінансування виконавчого провадження, в тому числі щодо приватних виконавців, суд дійшов висновку, що в разі визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, тобто скасування первинної підстави виконавчого провадження, у взаємозв`язку застосовується положення 83 ЦК України та частини 7 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», які встановлюють обов`язок повернення безпідставно набутого майна, в тому числі стягнутого в ході виконавчого провадження, та повернення раніше стягнутої винагороди приватного виконавця та всіх витрат виконавчого провадження. При цьому для їх повернення не є обов`язковим або безумовним попереднє встановлення неправомірності винесених приватним виконавцем постанов, які самі по собі можуть бути винесені в рамках закону та не бути неправомірними. Однак у зв`язку із скасуванням первинної підстави для відкриття виконавчого провадження - виконавчого документу, подальші стягнення та витрати приватного виконавця на свою користь за рахунок позивача також вважаються безпідставно набутими та мають бути повернуті позивачу. Оскільки в іншому випадку права позивача не будуть захищені та поновлені в повному обсязі. Посилання приватного виконавця на те, що позовні вимоги [PERSON] , є безпідставними, оскільки він знав про стягнення з нього спірних сум та не оскаржував постанови про їх стягнення, судом не приймаються, оскільки зазначені доводи не впливають на право позивача на захист у відповідності до ст.1212 ЦК України та обов`язок виконавця повернути раніше набуті кошти. Визначальним у даному випадку є те, що відпала підстава, на якій було набуте майно (основна винагорода та витрати виконавчого провадження), а саме визнано виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Посилання приватного виконавця у своєму відзиві на судову практику Верховного суду не має відношення до даної справи, оскільки стосується визначення адміністративної юрисдикції спорів при оскарженні постанов державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчий дій, які не є предметом оскарження в цій справі. З урахування встановлених обставин, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність стягнення з приватного виконавця грошових коштів в сумі 4187,02 грн. Крім того, позивач просив стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору та витрат на правову допомогу в розмірі 3000 гривень. При вирішенні вказаних вимог суд виходить з наступних положень та доказів. Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до п.2 ч.1 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. За змістом норм ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. При цьому згідно статті 30 згаданого Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. В підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано: укладений із адвокатом Лисаковою Оксаною Олексіївною договір про надання правничої (правової) допомоги від 15.02.2021 року, в якому в пункту 5.4. визначено ціну послуги в розмірі 3000,00 гривень; копію адвокатського посвідчення; акт приймання-передачі виконаної роботи від 25.02.2021 року (вивчення матеріалів, визначення правової позиції, консультація, складення позовної заяви, збір доказів по справі, комплектування заяви) на суму 3000,00 гривень, рахунок №4/02 від 25.02.2021 року на суму 3000,00 грн., Сума заявлених позивачем до відшкодування відповідачем судових витрат на правничу допомогу адвоката співмірна із складністю справи, кваліфікацією і досвідом адвоката, узгоджується з умовами укладеного між адвокатом та клієнтом Договором на професійну правничу допомогу, актом приймання-передачі наданих послуг та виставленим рахунком. Тому, суд вважає, що позивач [PERSON] належними доказами довів понесені ним витрати на професійну правничу допомогу адвоката, тому вказана сума в розмірі 3000,00 грн. підлягає до стягнення з відповідачів пропорційно розміру задоволених вимог щодо кожного з відповідачів. Крім того, в силу ст.141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 908,00 грн. Виходячи із співвідношення двох сум позовних вимог, які підлягають стягненню з відповідачів АТ «Банк Форвард» - 18050,29 грн. та з приватного виконавця - 4 187,02 грн., відсоток розподілу стягуваних з відповідачів судових витрат становить 76,81 % та 23,19% відповідно (4187,02 грн.: 18050,29 грн. х 100%). Враховуючи таке співвідношення розподілу судових витрат, з відповідача АТ «Банк Форвард» на користь позивача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 2304,2 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 697,43 грн. А з відповідача приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павелків Т.Л. витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 695,70 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 210,57 грн.

Outcome: approved