Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-07 00:00:00

В березні 2013 року в Рівненський міський суд звернувся [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом виселення з квартири [ADDRESS] в м. Рівне. В обґрунтування позову зазначив, що 31 січня 2007 року між ним та [PERSON] був укладений договір довічного утримання (догляду), посвідчений Ковальчук Л.Я. - державним нотаріусом Другої Рівненської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за №1-60, за яким [PERSON] (відчужувач) - передала, а він, як набувач - отримав у власність квартиру [ADDRESS]. Відповідно до договору він зобов'язався забезпечувати [PERSON] (відчужувача), утриманням та доглядом довічно на умовах договору довічного утримання. [INFO] року [PERSON] (відчужувач) померла. Після оформлення права власності на квартиру №25 за вищевказаною адресою, не може реалізувати своє право володіння належної йому квартири, оскільки в даній квартирі з дозволу [PERSON], ще за її життя, проживала, на певних умовах, [PERSON], Остання відмовляється звільнити займану нею квартиру, тим самим вчиняючи перешкоди йому в користуванні і розпорядженні майном, що й змусило звернутися до суду з вказаним позовом за захистом своїх порушених прав. Просив ухвалити рішення, яким позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача-відповідача адвокат Цуняк В.Й. позовні вимоги підтримав повністю. Крім того додатково пояснив, що після смерті [PERSON], позивач-відповідач - [PERSON] надіслав на адресу [PERSON] письмове попередження про звільнення із спірної квартири. В свою чергу, остання звернулась в Гощанський РВ УМВС України в Рівненській області з приводу того, що невстановлена особа, з метою заволодіння чужим майном, підробила офіційні документи, а саме заповіт про розпорядження майном на випадок смерті [PERSON] на користь [PERSON] від 20.11.2002 року та договір довічного утримання [PERSON] від 31.01.2007 року. Проте, постановою слідчого СВ Гощанського РВ УМВС України в Рівненській області - Н.В. Апанчука від 09 травня 2013 року дане кримінальне провадження закрите в зв'язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Таким чином, [PERSON], відмовляючись звільнити спірну квартиру, фактично порушує права законного власника, передбачені ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 321 ЦК України. В свою чергу, в квітні 2013 року, [PERSON] звернулась до [PERSON] із зустрічним позовом про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права на спадкування, зміну черговості спадкування та визнання договору довічного утримання (догляду) недійсним. Свої позовні вимоги в зустрічному позові позивач-відповідач обґрунтовує тим, що з 2001 року вона разом з нині померлою [PERSON] проживали однією сім'єю, були пов'язані спільним побутом, а тому набула права спадкування після відкриття спадщини на майно померлої як спадкоємець четвертої черги за законом відповідно до ст. 1264 ЦК України та згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняла спадщину, оскільки постійно проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини, адже інших спадкоємців першої - третьої черги у [PERSON] немає. Щодо договору довічного утримання (догляду) від 31 січня 2007 року позивач-відповідач [PERSON] зазначила, що не знала про його існування, оскільки [PERSON] ніколи не говорила про це при ній, відповідач-позивач вважає що підпис у вказаному договорі вчинений не померлою, а іншою особою. Окрім того, стверджує що [PERSON] свої зобов'язання щодо утримання (догляду) [PERSON] не виконав, що є підставами для визнання договору довічного утримання (догляду) від 31 січня 2007 року, укладеного між [PERSON] і [PERSON] та посвідченого державним нотаріусом другої Рівненської державної нотаріальної контори Ковальчук Л.Я. (реєстр №1-60) недійсним. Позовні вимоги викладені в первісному позові не визнала, просить відмовити в їх задоволенні. В судовому засіданні відповідач - позивач та її представники - [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнали, зустрічні підтримали і просять їх задовольнити. Підтримали доводи, які викладені в зустрічній позовній заяві та додатково пояснили, що [PERSON] проживала однією сім'єю з нею та її дітьми, в більшості свого часу - в селі Бочаниця, Гощанського району Рівненської області і приїжджала в місто Рівне до належної їй квартири лише для отримання пенсії та сплати комунальних платежів. Дані обставини підтвердили допитані судом більше 10 свідків. Крім того пояснили, що в січні-лютому 2007 року [PERSON] після поїздок разом з матір'ю [PERSON] в м. Харків до [PERSON] (сестри відповідача-позивача) знаходилась у [PERSON] вдома в с.Бочаниця, Гощанського району. [INFO] року вони день народження сина [PERSON]-[PERSON], та [INFO] року день народження її матері - [PERSON] Покійна не виїжджала в КП Рівненське МБТІ для подання заяви про надання їй витягу з права власності на належну їй квартиру №25 за вищевказаною адресою, та не забирала цього витягу, а також не зверталась в цей час до Другої Рівненської нотаріальної контори для посвідчення нотаріусом договору довічного утримання від 31 січня 2007 року. Представник позивача - відповідача - адвокат Цуняк В.Й. проти зустрічного позову [PERSON] заперечив, при цьому зазначивши, що відповідач-позивач жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх зустрічних позовних вимог не надала, в зв'язку з чим, просить суд в задоволенні останніх відмовити. Залучена до справи в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних позовних вимог на предмет спору - нотаріус Ковальчук Л.Я. суду пояснила. 31 січня 2007 року, приблизно об 11.00 год. до неї в нотаріальну контору звернулися [PERSON] та [PERSON] з метою укладення договору довічного утримання. У них, крім правовстановлюючих документів на квартиру, вже були всі необхідні документи для оформлення договору, в тому числі, витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно. Відповідно до вимог п.п. 13, 14 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» особи сторін були нею установлені, та їх цивільна дієздатність перевірена. Було роз'яснено наслідки вчинення даного правочину. Після чого, в її присутності, сторони підписали три оригінальні примірники договору довічного утримання, та вчинили свої підписи в реєстрі нотаріальних дій. Крім того, [PERSON] та дружиною [PERSON] були підписані відповідні заяви. Вважає позовні вимоги [PERSON] безпідставними, а тому такими, що не підлягають до задоволення. Допитані в судовому засіданні свідки надали наступні пояснення. Так, зокрема, [PERSON], [PERSON], [PERSON], вказали що проживають в с. Бочаниця, Гощанського району Рівненської області, та є сусідами [PERSON]. З 2004 року по день смерті постійно бачили в сім'ї [PERSON] [PERSON], яка мала в будинку свою кімнату. За проживання в кімнаті кошти не платила. Допомагала по господарству і по догляду за дітьми [PERSON], яких дуже любила. Часто, в селі відвідувала церкву, в м. Рівне виїжджала дуже рідко. На яких умовах проживала [PERSON], чи вели вони з [PERSON] спільне господарство та чи був у них спільний бюджет,свідкам не відомо. Свідок [PERSON] - матір відповідачки - позивачки, суду пояснила, що з 2000 р. по 2004 р. її молодша донька [PERSON] проживала на квартирі у [PERSON] у м. Рівне, в період навчання. Вийшла заміж та виїхала в м. Харків. Пізніше у [PERSON] на квартирі почала проживати її старша донька [PERSON] Коли на квартирі у [PERSON] проживала [PERSON], то [PERSON] приїжджала до них в село дуже рідко, а коли поселилася [PERSON], то вона стала приїжджати часто і місяцями проживала в них. [PERSON] мала свою кімнату в їхньому будинку. Допомагала їм по господарству та по догляду за дітьми. При цьому у них у кожного, був свій бюджет. В їх будинку [PERSON] зареєстрована не була. Різдвяні свята [PERSON] проводила у них в селі. Коли їздила до себе на квартиру в м. Рівне, то [PERSON] надавала їй продукти харчування, за які остання також не платила. Свідок [PERSON], яка є сестрою [PERSON], суду пояснила що вона з 2000 по листопад 2003 року вона проживала в квартирі [PERSON] як квартирантка, сплачувала за проживання щомісячно 30-40 гривень. В кінці 2003 року вона вийшла заміж та виїхала на постійне місце проживання в м. Харків. З початку зими 2004 року на квартирі у [PERSON] почала проживати її сестра [PERSON] Коли вона навчалась, то [PERSON] приїжджала до них в село на вихідних, а коли поселилась на квартирі її сестра, то [PERSON] більшість проживала в селі в будинку її матері де мала свою окрему кімнату, за яку остання не платила коштів. [PERSON] допомагала по господарству, по догляду за дітьми [PERSON], а коли їхала до себе в квартиру в м. Рівне, то їй надавались продукти харчування безкоштовно. За проживання її сестри [PERSON] в квартирі [PERSON] остання сплачувала їй кошти. З 2004 року на квартирі у [PERSON], крім [PERSON], проживали й інші квартиранти. В січні 2007 року [PERSON] разом з її матір'ю та дітьми [PERSON], приїжджали до неї в гості в м. Харків. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які є сусідами померлої [PERSON] по [ADDRESS] в м. Рівне, суду пояснили, що більше 10 - 15 років були знайомі з [PERSON] Протягом багатьох років [PERSON] проживала в квартирі [PERSON] До того часу там проживала її сестра [PERSON]. Спочатку [PERSON] їздила в село до сім'ї [PERSON] рідко, а пізніше більшість часу знаходилась в с. Бочаниця, Гощанського району, Рівненської області. Осьтання розповідала, в неї є окрема кімната, їй там дуже добре, і що вона там майже нічим не займається. В місто до своєї квартири навідувалась лише для оплати комунальних послуг та отримання пенсії, при чому з села привозила продукти харчування, частину яких вони в неї купували. На яких умовах та чи сплачувала [PERSON] за проживання у [PERSON], чи була зареєстрована в квартирі [PERSON], чи вели вони спільне господарство та чи мали спільний бюджет їм не відомо. Про те, що був укладений договір довічного утримання між [PERSON] та іншою особою їм відомо не було. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.10, ч.ч.1, 2 ст.60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлений цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Зокрема, ч.3 та ч.4 ст.60 ЦПК України встановлено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб. Їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. За правовою позицією Конституційного Суду України «правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах» (абз.10 п.9 мотивувальної частини Рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003). Крім того, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотримання положень ст.ст.55,124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам під час розгляду справи було роз'яснено їх права та обов'язки, в тому числі положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, сторонам було надано всі можливості для заявлення необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується журналом судового засідання. Судом встановлено, що 31 січня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Другої Рівненської нотаріальної контори - Ковальчук Л.Я. 31 січня 2007 року та зареєстрований в реєстрі за №1-60, за яким [PERSON] (відчужував) - передала, а [PERSON] (набувач) - отримав у власність квартиру [ADDRESS], та взамін чого, останній зобов'язався забезпечувати [PERSON] (відчужувача), утриманням та доглядом довічно на умовах цього договору. [INFO] року [PERSON] померла, про що Бочанською сільською радою Гощанського району Рівненської області видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 02 січня 2013 року. Після чого [PERSON], як набувач за вищевказаним договором довічного утримання, оформив право власності на квартиру №25 за вищевказаною адресою. Разом з тим, судом встановлено, що у вказаній квартирі при житті [PERSON] з її дозволу, проте без відповідної реєстрації, певний час, як особа, яка знімала кімнату. На умовах найму, проживала [PERSON]. В лютому 2013 року [PERSON] зверталась в органи МВС з повідомленням про те, що невстановлена особа, з метою заволодіння чужим майном, підробила офіційні документи, а саме заповіт про розпорядження майном на випадок смерті [PERSON] на користь [PERSON] від 20.11.2002 року та договір довічного утримання [PERSON] від 31.01.2007 року. Постановою від 09 травня 2013 року, яка винесена слідчим СВ Гощанського РВ УМВС України в Рівненській області лейтенантом міліції Н.В. Апанчуком), дане кримінальне провадження закрите в зв'язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Разом з тим, слід зазначити, що у вищевказаній Постанові про закриття кримінального провадження від 09 травня 2013 року, яка на сьогоднішній день чинна, встановлено, що [PERSON] проживала спільно із [PERSON] як практикантка протягом 7 років та про дані договори (договір довічного утримання та заповіт) нічого не знала. Вищевказані дії [PERSON], а саме - відмова в звільненні квартири та її звернення в правоохоронні органи з вищевказаною заявою, а також сама позиція [PERSON] підтримана в судовому засіданні, та викладена в її зустрічному позові, суд оцінює як обставину, передбачену ч.1 ст. 61 ЦПК України, та як таку, що не потребує доказуванню. Відповідно до ст.. 41 Конституції України, ст. ст.. 319, 321 ЦК України - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб. Право володіння, користування та розпорядження своїм майном належить тільки власникові. (стаття 317 ЦК України). Аналогічні правові висновки містяться в Постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-135 цс14, яка відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів. Таким чином, враховуючи вищевказані правові норми, суд приходить до висновку, що позовні вимоги викладені в первісному позові [PERSON] щодо усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном підлягають до задоволення в повному обсязі. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] та наданих нею доказів, відповідно до принципу диспозитивності, передбаченого ст.. 11 ЦПК України, суд приходить до наступних висновків. Щодо позовної вимоги, викладеної в зустрічному позові [PERSON], про встановлення факту проживання [PERSON] однією сім'єю з [PERSON] в період з 2001 року до її смерті - до [INFO] року, - суд приходить до наступного. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року справа №1-8/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім'ї»), законодавець не встановив вичерпного переліку осіб, які належать до кола членів сім'ї наймача, але визначив критерії, за якими осіб, не пов'язаних шлюбними або родинними стосунками, віднесено до них. Відповідно до положень ч.2 ст.3 СК України визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Положеннями ч.2 ст.156 ЖК України передбачено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України, а саме до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Отже, зі змісту зазначених правових норм законодавства слідує, що умовами, за яких особи вважаються членами сім'ї є їх спільне проживання, ведення спільного господарства, спільний побут та взаємні права та обов'язки. Разом з тим, доказів, на підтвердження факту ведення спільного господарства та спільного з померлою [PERSON] побуту, ні відповідачем-позивачем - [PERSON] ні її представниками суду не надано. Судом встановлено що [PERSON] та [PERSON] спільного господарства не вели, у них були окремі бюджети. Окрім того, померла [PERSON] за свої кошти сплачувала комунальні послуги за квартиру, а [PERSON] за проживання в оспорюваній квартирі сплачувала орендну плату в розмірі 200 грн. Даний факт підтверджується дослідженою судом Постановою про закриття кримінального провадження від 09 травня 2013 року (а/с №114), винесеної слідчим СВ Гощанського РВ УМВС України в Рівненської області - Н.В. Апанчуком, яка на сьогоднішній день не скасована та є чинна, та в якій зазначено, що: «… [PERSON] проживала спільно із [PERSON] як практикантка протягом 7 років та про дані договори вона нічого не знала», спростовує твердження останньої що вона проживала з [PERSON] на правах члена сім'ї. Суд критично відноситься до пояснень відповідачки - позивачки [PERSON] про те що вона проживала з померлою [PERSON] однією сім'єю, оскільки [PERSON] в момент укладення договору довічного утримання подала нотаріусу письмову заяву, яка зареєстрована в реєстрі за № 1-59 від 31.01.2007 року (а/с 11) , де зазначила що оспорювана квартира №25 належить їй на праві приватної власності і будь-яких прав щодо неї в інших осіб в тому числі за договором найму, немає. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовна вимога [PERSON] щодо встановлення факту проживання однією сім'єю з [PERSON], [INFO], в період з 2001 року до її смерті - [INFO] року - не підлягає до задоволення, оскільки суперечить вимогам закону та не ґрунтується на доказах. Щодо позовної вимоги викладеної в зустрічному позові відповідача - позивача, про визнання недійсним договір довічного утримання (догляду) суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, тобто діє презумпція правомірності правочину. Відповідно до ч.1 ст. 58, ч.1,2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Проте, як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 р.), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Відповідно до ч.2 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитись письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Крім того, згідно п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», - зі змісту абзацу 2 частини 2 статті 218 ЦК України не може доводитись свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також зобов'язань, що виникли з правочину. З дослідженої в судовому засіданні судово - почеркознавчої експертизи №1-220 від 13.02.2014 року, слідує, що: підпис у графі «ВІДЧУЖУВАЧ» у договорі довічного утримання реєстраційний № 1-60 від 31.01.2007 року виконаний, вірогідно, не [PERSON], а іншою особою, що відповідно до вимог ч.4 ст. 60 ЦПК України не є доказом по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом досліджено третій екземпляр оригіналу договору довічного утримання від 31 січня 2007 року (зареєстровано в реєстрі за №1-60), наданий на дослідження суду представником [PERSON], який не був предметом дослідження почеркознавчої експертизи, зі змісту якого слідує, що він підписаний сторонами договору, в тому числі [PERSON] Суд приймає до уваги, що з 2002 року [PERSON] мала намір залишити свою квартиру лише сім'ї [PERSON], про що свідчить досліджений в судовому засіданні оригінал заповіту від 20 листопада 2002 року посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу - Савчук Н.Г. зареєстрований в реєстрі за №2714, за яким [PERSON] заповіла належну їй на праві приватної власності квартиру дружині позивача - відповідача - [PERSON], який на момент смерті не скасований та є чинним. Суд критично оцінює доводи [PERSON] та її представників про те, що довідкою №47 від 17.01.2013 року виданої Бочаницькою сільською радою Гощанського району Рівненської області підтверджується те що з 2001 року [PERSON] проживала в сім»ї [PERSON] на правах члена сім'ї , оскільки в самій довідці зазначено, що [PERSON] періодично проживала в сім»ї [PERSON], однак будь-якої інформації про те, в якості кого та на яких правах - немає. З приводу доводів, зазначених в зустрічній позовній заяві [PERSON] щодо неналежного виконання [PERSON] умов договору довічного утримання від 31.01.2007 року, то суд приходить до висновку, що дане питання виходить за межі предмету розгляду даного спору, оскільки відповідно до вимог ст..ст. 755, 756 ЦК України, та роз'яснень, що містяться в абз.3 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,це може бути підставою розірвання договору довічного утримання. Крім того, наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Таким чином, оскільки сторона [PERSON] жодних належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності вищевказаного договору довічного утримання (догляду) не надала, суд вважає, що підстави для задоволення даної позовної вимоги - відсутні. З огляду вищезазначене суд приходить до висновку, що позовні вимоги викладені в первісному позові підлягають задоволенню в повному обсязі, а в задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити повністю. На підставі викладеного,

Outcome: approved