Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-21 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернулось з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, вказуючи, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем 31.05.2011 року було укладено кредитний договір у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач не виконує зобов`язання за договором та не сплачує грошові кошти, що підлягають оплаті за його умовами. Сума заборгованості складає 33839,95 грн. (21995,21 грн. заборгованості за тілом кредиту, 3957,32 грн. заборгованості по відсоткам нарахованим на прострочений кредит згідно ст. 625, 5799,80 грн. заборгованості за пенею, 500,00 грн. фіксованої частини штрафу, 1587,62 грн. процентної складової штрафу), яку позивач просив стягнути з відповідача в повному обсязі та судові витрати у розмірі 2102,00 грн. У судове засідання представник позивача не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, не заперечував проти розгляду справи в заочному порядку. Представник позивача направив до суду відповідь на відзив, у якому зазначив, що Умови та правила надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті банку є публічною офертою, що містить умови та правила надання послуг банком його клієнтам. Відповідач підписав заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, чим приєднався і зобов`язався виконувати умови та правила надання банківських послуг, тарифів банку. Зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: заяві, умовах та правилах, тарифах, які складають договір про надання банківських послуг. Відповідачу було відкрито картковий рахунок, ключем до якого є пластикова картка, яку відповідач отримав та мобільний телефон, номер якого ним було вказано в заяві. Вважав, що ЗУ «Про захист прав споживачів» не поширюється на спірні правовідносини. Підписавши анкету-заяву відповідач підтвердив, що він був ознайомлений з умовами кредитування та погодився з ними, що засвідчив власним підписом. Погашаючи заборгованість по кредиту відповідач прийняв умови договору та погодився з ними. Виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами по справі, а відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контрозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Враховуючи вимоги закону та доказ, що надані позивачем свідчать, що правовідносини між сторонами тривають і зобов`язання належним чином не виконанні та кредитором не прийняті. Вважав, що відсутні підстави для застосування правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати ВС від 03.07.2019 року у справі №342/180/17-ц, оскільки позивачем надано суду наказ про затвердження редакції умов та правил надання банківських послуг, виписку з рахунку, довідку щодо виданих кредитних карток, які підтверджують чинність редакції умов та правил надання банківських послуг, що долучені до позовної заяви, а також укладення саме кредитного договору та його подальше виконання, а не лише звернення відповідача до банку з метою подальшого укладення договору. Із виписки по рахунку вбачається активне використання відповідачем кредитного рахунку починаючи з 01.10.2012 року. Зазначена виписка є первинним документом, а наданий суду розрахунок заборгованості не є первинним документом, а є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів. Користуючись кредитними коштами, відповідачу були добре відомі і зрозумілі умови договору, а тому його твердження щодо незнання тарифів, умов та правил не відповідають дійсним обставинам справи. Умовами договору сторони досягли згоди щодо сплати пені та штрафу. Право зміни розміру наданого на платіжну картку кредиту (кредитного ліміту), банк залишає за собою в однобічному порядку, за власним рішенням та без попереднього повідомлення клієнта. У випадку незгоди зі змінами відповідач мав право звернутися до банку для розірвання договору. Просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Представник відповідача адвокат Лебеєдєв О.В. у відзиві на позовну заяву, у запереченні проти відповіді на відзив та в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог і зазначив, що позивач посилається на отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 5400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок на підставі заяви від 31.05.2011 року, але в зазначеній заяві розмір кредитного ліміту взагалі не зазначений. Також не зазначено дату отримання відповідачкою грошових коштів. Із позовної заяви та додатків до неї не вбачається яким чином та коли утворилась заборгованість за тілом кредиту в сумі 21995,21 грн. при зазначеному позивачем кредитному ліміті 5400 грн. Витяги з тарифів та з Умов та правил надання банківських пологу не є складовими заяви від 31.05.2011 року і відповідачкою не підписані. Посилався на необхідність застосування правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати ВС від 03.07.2019 року у справі №342/180/17-ц. Просив у задоволенні позову відмовити. Адвокат Лебєдєв О.В. надав суду заперечення на відповідь на відзив, в якому заперечував проти позовних вимог, а також проти мотивів, наведених у відповіді на відзив і зазначив, що посилання представника позивача на правові позиції Верховного Суду є безпідставними, оскільки постанова Великої Палати ВС від 03.07.2019 року у справі №342/180/17-ц з аналогічними правовідносинами за позовом АТ КБ «Приватбанк» до фізичної особи містить посилання про необхідність відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених судових рішення Верховного суду. При цьому необхідно враховувати, що у постанові від 30.01.2019 року у справі №755/10947/17 Велика Палата Верховного суду зазначила, що «незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду». Інші мотиви, наведені у відповіді на відзив не підтверджують обізнаність відповідач про зміст тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», умов та правил, розміщених на сайті банку станом на підписання заяви від 31.05.2011 року та в подальшому, в тому числі з урахуванням внесених до них змін. Крім того, надані позивачем докази не посвідчені відповідно до вимог ст.95 ЦПК України. Згідно виписки по картковому рахунку від 10.06.2020 року відповідачем отримано від позивача за період з 14.09.2012 року по 01.03.2020 року грошові кошти в сумі 46471 грн. 92 коп. та повернуто банку грошові кошти на загальну суму 46067 грн. 89 коп., тому сума неповернутих коштів за тілом кредиту станом на 10.06.2020 року складає 404,03 грн. (46471,92-46067,89). Усі інші нарахування платежів на корить банку не повинні враховуватися з урахуванням раніше викладених мотивів. З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного. За анкетою-заявою від 31.05.2011 року відповідач приєднався до умов та правил надання банківських послуг і йому встановлено кредитний ліміт на платіжну картку (а.с.20). Вказаною заявою, пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами (а.с.20,21,22-38) відповідачем взято на себе зобов`язання сплачувати відсотки за користування кредитом та повернути кредит. Згідно розрахунку, заборгованість відповідача перед банком станом на 15.12.2019 року склала 33839,95 грн., у тому числі: 21995,21 грн. заборгованості за тілом кредиту, 3957,32 грн. заборгованості по відсоткам нарахованим на прострочений кредит згідно ст. 625, 5799,80 грн. заборгованості за пенею, 500,00 грн. фіксованої частини штрафу, 1587,62 грн. процентної складової штрафу (а.с.19). Відповідно до ч.ч. 1,2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Статтею 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «Приватбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві від 31.05.2011 року, яка підписана сторонами не визначена процентна ставка за користування грошовими коштами, виду кредитної картки, яку бажає оформити на своє ім`я [PERSON] , а також строк виконання зобов`язання (а.с.20), що має суттєве значення для розгляду справи, оскільки з витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» вбачається, що для кожного виду кредитних карт встановлені різні види зобов`язань. Разом з тим витяг з тарифів обслуговування кредитних карт не підписано відповідачем при укладенні кредитного договору (а.с.21). Крім того, у цій заяві відсутні умови договору щодо встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її розміру. Звертаючись з позовом до суду, банк просив крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за відсотками на прострочений кредит за ст. 625 ЦК України. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, окрім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на умови та правила надання банківських послуг в Приватбанку як невід`ємну частину договору, тарифи банку, а також анкету-заяву від 31.05.2011 року, яка передбачає, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складають договір про надання банківських послуг. Але суду надано тільки умови та правила надання банківських послуг в Приватбанку та витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна». Пам`ятку клієнта суду не надано (а.с.19,21,22-38). Умовами та правилами надання банківських послуг, що надано позивачем на підтвердження позовних вимог, визначено, в тому числі: строки виконання зобов`язання, умови обслуговування, права та обов`язки банка та клієнта, відповідальність сторін та інші умови. Ці умови позивачем та відповідачем не підписані (а.с.22-38). При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови та привила, а також витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах 1,3 ст.509 ЦК України зазначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11 липня 2013 року, ухваленому у справі №1-12/2013 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З огляду на викладене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», останній дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19. Суд вважає, що за таких обставин відсутні підстави для стягнення з [PERSON] заборгованості з пені та штрафів. Позивач просив стягнути з відповідача відсотки на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, але із наданих суду доказів та зазначених вище мотивів неможливо зробити висновок, що між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» було досягнуто згоди про встановлення певного строку виконання зобов`язання зі сплати грошових коштів. Таким чином, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит на підставі ст.625 ЦК України, оскільки вимоги ч.2 ст.625 ЦК України передбачають відповідальність за порушення грошового зобов`язання у вигляді прострочки його виконання, а судом встановлено, що між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» відсутня домовленість про встановлення певного строку виконання зобов`язання. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, якою передбачено що, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, АТ КБ «Приватбанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Судом встановлено, що різниця в отриманих [PERSON] грошових коштах в розмірі 46471,92 грн. та повернутими грошовими коштами в сумі 46067,89 складає 404,03 грн. Таким чином, позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягає частковому задоволенню на суму 404,03 грн.. Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір в розмірі 2102 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк».

Outcome: partial