Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-14 00:00:00

В березні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсною розписку від 15 березня 2008 року, яка видана [PERSON] [PERSON]. Окрім цього, в березні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсною розписку від 27 травня 2008 року, яка видана [PERSON] [PERSON]. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2016 року вищевказані позови об'єднані в одне провадження. В жовтні 2016 року [PERSON] уточнив позовні вимоги та просив ухвалити рішення, яким визнати недійсними договір позики від 15 березня 2008 року на суму 20 000 доларів США та договір позики від 27 травня 2008 року на суму 2 000 доларів США, які були видані [PERSON] [PERSON]. В обґрунтування позову вказав, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2010 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто заборгованість за договорами позики від 15 березня 2008 року та 27 травня 2008 року в розмірі 238 439,98 грн., судовий збір у сумі 1 7000 грн. та витрати на ІТЗ розгляду вправи у розмірі 30,00 грн., а всього 240 169,98 грн. Рішенням Апеляційний суд Дніпропетровської області від 03 жовтня 2011 року, заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2010 року в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON]О суми інфляційних витрат у розмірі 53 530,85 грн. скасовано та в задоволені цієї частини позовних вимог відмовлено. З прилюдних торгів, які відбулися 30 травня 2011 року, була продана квартира [ADDRESS], яка є спільною сумісною власністю його, [PERSON] та [PERSON] Сімейно-шлюбні відносини не склалися, тому з 2007 року він з [PERSON] почали проживати окремо, хоча до теперішнього часу перебувають в офіційному шлюбі. Про продаж спільної сумісної власності, йому стало відомо в кінці 2013 року, тоді він звернувся до суду з позовною заявою про визнання торгів не дійсними, під час розгляду, якої він дізнався про угоди позики, за якими з [PERSON] було стягнуто грошові кошти ще в 2010 році. Оскільки про порушення своїх прав він дізнався у грудні 2013 року, строк для подачі даного позову вважає не пропущеним. Про укладення двох договорів позики його дружиною [PERSON] в 2008 році йому відомо не було, так як на той час вони вже проживали окремо, будь-якої згоди на вчинення цих чи інших правочинів він не надавав, а суми по вказаним договорам виходять далеко за межі побутових. Вказав, що видача його дружиною будь-яких розписок про отримання в борг грошових сум, отримання або видача завдатку чи вчинення будь-яких інших правочинів без його відома порушують його права, як одного з подружжя, а тому він звернувся до суду з позовом. У судовому засіданні адвокат позивача за угодою по надання правової допомоги [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені в позові. В останнє судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується його підписом в розписці (а.с.228). Представник відповідача [PERSON] за довіреністю [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. В останнє судове засідання не з'явився. Представники відповідачки [PERSON] за довіреностями [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги визнали та не заперечували проти їх задоволення. В останнє судове засідання не з'явилися. Вислухавши представників сторін , вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу та інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори й інші правочини. В силу ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно із ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність правочину означає, що і є юридичним фактом, який породжує ті правові наслідки, наступу яких бажають сторони, які відповідають вимогам закону. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави суспільства, його моральним засадам. Встановлено, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2010 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договорами позики від 15 березня 2008 року та 27 травня 2008 року в розмірі 238 439 грн. 98 коп., судовий збір в розмірі 1700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 30 грн., а всього стягнуто 240 169 грн. 98 коп. (а.с.44-45). Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2011 року, заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2010 року в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми інфляційних витрат у розмірі 53530,85 грн. скасовано та в задоволенні цієї частини позовних вимог - відмовлено, в іншій частині заочне рішення першої інстанції залишено без змін (а.с.46-47). На прилюдних торгах по реалізації нерухомого майна, проведених Дніпропетровською філією ТОВ «Торговий дім «Укрспецреалізація» відповідно до договору укладеного з Бабушкінським відділом ДВС Дніпропетровського МУЮ, було проведено реалізацію арештованого нерухомого майна, а саме: нежитлового приміщення [ADDRESS], загальною площею 41,7 кв.м., яке на праві власності належало [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 19 травня 2003 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулініч С.А. зареєстрованого в реєстрі №1228 (а.с.48-49). Переможцем прилюдних торгів визнано [PERSON], що підтверджується Протоколом №1-04054-А-2Н-2 від 30 травня 2011 року (а.с.176-177). 20 лютого 2013 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Нікітюк Г.М., реєстровий номер 229, приміщення загальною площею 14,7 кв.м., розташоване на цокольному поверсі п'ятиповерхового будинку за адресою: [ADDRESS], що належало [PERSON] було продане [PERSON] Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 510 ЦК України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. У відповідності до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Отже, виходячи зі змісту ст. ст. 510, 545 ЦК України та у відповідності до ст. ст. 1046, 1047 ЦК України розписка є борговим документом та може бути надана позикодавцем для підтвердження перед ним невиконаного зобов'язання за договором позики. Таким чином, надані суду розписки свідчать про надання відповідачем [PERSON] відповідачці [PERSON] грошових коштів, а саме за розпискою складеною 15 березня 2008 року у сумі 20 000 доларів США та за розпискою складеною 27 травня 2008 року у сумі 2 000 доларів США, в борг для завдатку по ділянці за адресою: [ADDRESS], та зобов'язалася повернути завдаток у сумі 20000 доларів США під час укладення угоди договору купівлі-продажу до 15 квітня 2008 року, а завдаток у сумі 2000 доларів США під час укладення угоди договору купівлі-продажу до 03 червня 2008 року. Факт отримання коштів і наявність заборгованості [PERSON] перед [PERSON] встановлений рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2010 року та підтверджений рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2011 року. В силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Розписки підписано [PERSON] на добровільних засадах, що відповідає її наміру по безумовному виконанню взятих на себе зобов'язань. Разом з тим, розписка не є письмовою формою договору позики і не замінює її. Вона є лише борговим документом, що підтверджує укладення договору позики (ч. 1 ст. 207 ЦК України), тому й підпису позикодавця не потребує. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України та згідно роз'яснень п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ та визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009 року, правочин може бути визнані недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим акта цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має буті спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхні малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Враховуючи, що письмового договору позики укладено не було, а розписка лише підтверджує факт передачі грошових коштів та не замінює договір позики, тобто не є правочином у розумінні ст. 205 ЦК України, тому до розписки не можуть застосовуватись норми ЦК України та положення ст. 65 СК України щодо правочину, у тому числі й норми про визнання правочину недійсним. Встановлено, що з 04 травня 1993 року [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбу, що підтверджується актовим записом №515 від 04 червня 1993 року Жовтневого відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.10). Позивачем не доведено факт того, що він не знав і не міг знати про наявність спірних взаємовідносин між [PERSON] та [PERSON] В силу ч. 1 ст. 216 ЦПК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Отже, звернення [PERSON] до суду з позовом про визнання розписок недійсними, ніяким чином не знімає з [PERSON] обов'язку повернути [PERSON] отримані від нього за розписками кошти. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачка інших доказів порушення її прав та несправедливості умов договору суду не надала. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а також те, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання розписок недійсними, не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд прийшов до висновку, що у їх задоволенні слід відмовити. За таких обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у повному обсязі. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У зв'язку з відмовою позивачу у задоволенні його вимог, судові витрати не підлягають стягненню з відповідачів і підлягають покладенню на позивача.

Outcome: dismissed