Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-16 00:00:00

АТ «Родовід Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Родовід Банк» [PERSON] (далі\~ позивач, банк) звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] (далі\~- відповідач) заборгованість у сумі, що станом на 03.07.2018 становить 4 649,47 доларів США, яка складається з: - 4 219,12 доларів США сума заборгованості по кредиту та процентам (за весь період); - 430,35 доларів США (що в еквіваленті в національній валюті становить 11289,35грн.) сума трьох процентів річних від суми простроченої заборгованості по кредиту та процентам (за весь період); та 24 785,99 грн., яка складається з: - 15 361,21 грн. сума заборгованості за платою за обслуговування кредиту (за весь період); - 1 556,04 грн. сума трьох процентів річних від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту (за весь період), - 7 868,74 грн. сума інфляційних витрат від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту (за весь період), а також суму сплаченого судового збору. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що 01.09.2008 між банком та відповідачем був укладений кредитний договір, за умовами якого відповідачу надано не відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 16 357,76 доларів США терміном по 01.09.2015 включно, за процентною ставкою в розмірі 7,70 % річних. В порушення вимог статей \~525,\~526, 629, 1050 ЦК України та умов договору відповідач зобовязання належним чином не виконав, у звязку з чим у нього виникла заборгованість за кредитом, яка станом 03.07.2018 дорівнює 4 649,47 доларів США та 24 785,99 грн. Позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявився. За змістом поданої 03.10.2018 заяви просить проводити розгляд справи за відсутності представника банку, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечує (а.с.80-81). Відповідач проти задоволення позову заперечував, про що надав відзив на позов (а.с.75-77). Мотиви незгоди зводяться до такого. Графіком погашення заборгованості визначений відповідний кінцевий термін здійснення платежу, таким чином позивач з відповідачем домовились, що датою платежу є саме той день, який є кінцевим у відповідному періоді, а отже, повинен враховуватись курс, який діяв на кінцеву дату здійснення платежу за відповідний платіж, визначений графіком погашення заборгованості. Вважає посилання позивача про необхідність сплати заборгованості за діючим курсом на момент подання позовної заяви хибним. Крім того, відповідач ставить під сумнів належність таких доказів як банківські виписки, на які посилається позивач, оскільки вони складені з порушенням вимог при складанні документації на підприємствах. Відповідач зазначає також, що позивачем не було повідомлено йому про порядок подальшого виконання зобовязань, відповідних реквізитів для цього, а також свого місцезнаходження. Так само позивачем жодного разу не було повідомлено відповідачу про прострочення заборгованості по кредитному договору. В свою чергу відповідач ніколи не уникав звязку з представниками банку та всіма можливими засобами намагався вирішити питання виконання кредитного договору. Частиною 4 статті 612 ЦК України визначено, що прострочення боржника не настає, якщо зобовязання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора, а статтею 613 ЦК України регламентовано, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобовязання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обовязку. Відповідно до частини 4 статті 613 ЦК України боржник за грошовим зобовязанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора. Крім того, договором врегульовано графік погашення заборгованості та визначений відповідний кінцевий термін по кожному платежу окремо, а отже, за всіма зобовязаннями, за які він повинен був розрахуватись до 10.08.2015 слід застосувати позовну давність у звязку з її спливом. За змістом поданої заяви відповідач просить застосувати позовну давність за зобовязаннями за кредитним договором №Д002/АК-00033.08.2 від 01.09.2008, укладеного між відповідачем та позивачем за період з 10.10.2008 по 10.08.2015 (а.с.78). У відповіді на відзив, яка надійшла до суду 05.02.2019 (а.с.127-129) позивач заперечував проти доводів відповідача, викладених у відзиві на позов, обґрунтовуючи свою позицію таким. 11.03.2013 між позивачем та відповідачем було укладено Додаткову угоду до кредитного договору, за умовами якої відповідач зобовязаний погашати належні до сплати суми щомісяця до 25-го числа кожного календарного місяця шляхом внесення коштів готівкою та перерахування зі свого поточного рахунку на рахунок банку №37398010090075.840. Позивач зазначає, що твердження відповідача про неправомірне стягнення коштів в іноземній валюті є необґрунтованим, оскільки, як розяснено у п.12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч.3 ст.533 ЦК України. Щодо посилання відповідача про неповідомлення його про порядок виконання зобовязання, позивач вказує, що при підписанні кредитного договору позичальник був обізнаний щодо всіх умов та визначених порядків розрахунків з банком. У позивача не має ані підстав, ані зобовязань для додаткового повідомлення відповідача про його обовязки щодо здійснення ним сплати платежів по кредитному договору. Позивач зазначає також, що договором передбачений обовязок позичальника повернути одержані кошти не пізніше 01 вересня 2015 року. Отже, строк позовної давності повинен розраховуватись з дати, визначеної як остання для розрахунку за кредитним договором, тобто з 01.09.2015. З позовною заявою до суду банк звернувся 17.08.2018, а отже не порушив строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх порушених прав. Відповідач скористався своїм правом надання відповіді на відзив (а.с.149-151), в якій наполягає на хибності посилання позивача про необхідність сплати заборгованості за діючим курсом на момент подачі позовної заяви; наполягає на тому, що саме внаслідок втрати звязку з банком та припинення надання позивачем консультаційних послуг з питань виконання договору згідно з п.2.2 виникла прострочена кредитна заборгованість з вини самого позивача, тобто відбувся факт прострочення кредитора. Стосовно позовної давності відповідач вказував, що в копії наданого позивачем кредитного договору зазначено, що відповідач повинен повернути одержані кредитні грошові кошти до 01.09.2015, але останньою датою останнього платежу, визначеного згідно з графіком погашення заборгованості. Тобто позивачем в цьому випадку не було порушено позовної давності лише по останньому платежу. В судовому засіданні відповідач навів доводи, аналогічні викладеним у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив, підтримав заяву про застосування позовної давності, просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, наведених в його письмових заявах по суті справи, зазначивши, що копія кредитного договору від 01.09.2008 десь втрачена ним, можливо на дачі. Ухвалою суду від 03.10.2018 в задоволенні заяв відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та про визнання особистої явки Уповноваженої особи ФГВФО на здійснення ліквідації [PERSON] відмовлено за необґрунтованістю та безпідставністю (а.с.84). Ухвалами суду від 23.01.2019 (а.с.114) та від 04.04.2019 (а.с.163) в задоволенні клопотання позивача про проведення засідання в режимі відеоконференції відмовлено через відсутність технічної можливості, а також за відсутністю виключних обставин для здійснення розгляду справи в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 19.03.2019 за клопотанням відповідача від позивача витребуваний оригінал кредитного договору від 01.09.2008 №Д002/АК-000333.08.2 (а.с.153). На підставі досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. 01.09.2008 між Відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» (з 17.06.2009 організаційно-правова форма змінена з ВАТ на ПАТ) та відповідачем укладений кредитний договір №Д002/АК-00033.08.2, згідно з яким відповідач отримав від Банку не відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 16 357,76 доларів США терміном по 01.09.2015 включно, під процентну ставку, що дорівнює 7,70 % річних. Відповідно до умов вказаного Договору, а саме п.3.1.4, відповідач зобовязаний щомісяця до 10-го числа (включно) кожного календарного місяця частково погашати заборгованість за кредитами у сумі 195,00 доларів США та нарахованими процентами шляхом внесення готівкою чи перерахування зі свого поточного рахунку на рахунок банку №37397000090075.840, а також сплачувати банку сплату за обслуговування кредиту в розмірі 0,3000% від суми виданого кредиту (п.1.5.1). Повернути одержані кредити згідно з умовами цього договору не пізніше 01.09.2015 (а.с.7-11). Забезпеченням виконання зобовязань за вказаним договором є застава автомобіля згідно з договором застави від 01.09.2008 №Д002/АК-00033.08.2-3 (а.с.13-15). Додатковою угодою від 11.03.2013 до кредитного договору №Д002/АК-00033.08.2 від 01.09.2008 визначено, що часткове погашення заборгованості за кредитом в сумі 195 доларів США, нараховані проценти та плата за обслуговування кредиту відповідач зобовязаний робити до 25 числа (включно) кожного календарного місяця шляхом внесення готівкою чи перерахування зі свого поточного рахунку на рахунок банку №37398010090075.840. Крім того, п.4.4 вказаного кредитного договору викладений в наступній редакції: «У разі несвоєчасного погашення заборгованості за кредитами у строк, встановлений у пункті 1.1 цього Договору, нарахування процентів за користування кредитами здійснюється до моменту повного погашення кредитів Позичальником за цим Договором» (а.с.12). З розрахунку заборгованості за вказаним кредитним договором та з виписки з особового рахунку відповідача вбачається, що відповідач станом на 03.07.2018 має заборгованість за наданим кредитом в розмірі: - 4 219,12 доларів США\~сума заборгованості по кредиту та процентам (за весь період), з яких: 3 192,09 доларів США - сума простроченої заборгованості за кредитом, 2,02 доларів США - сума поточної заборгованості за процентами по кредиту, 1 025,01 доларів США\~- сума простроченої заборгованості за процентами по кредиту; - 430,35 доларів США (що в еквіваленті в національній валюті становить 11 289, 35 грн.) сума трьох відсотків річних від суми простроченої заборгованості по кредиту та процентам (за весь період); - 24 785,99 гривень, що складається з: 15361,21грн. сума заборгованості за платою за обслуговування кредиту (за весь період); 1556,04 грн. сума трьох процентів річних від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту (за весь період), 7 868,74 грн. сума інфляційних витрат від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту (за весь період); - останній платіж був здійснений відповідачем в липні 2014 року (а.с.16-19). Розвязуючи спір, суд враховує такі норми права. За змістом ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти ; до відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики (параграфа 1 цієї глави), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За приписами ст.ст.526, 527, 530 ЦК України (глава 48 - виконання зобовязання) зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Положеннями ст.625 ЦК України (глава 51 правові наслідки порушення зобовязання; відповідальність за зобовязання) передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як визнано відповідачем в судовому засіданні та підтверджено випискою з особового рахунку за період з 01.09.2008 по 03.07.2018, він щомісячно з часу укладення договору та до серпня 2014 року виконував зобов'язання із погашення заборгованості за наданим кредитом, а саме, останній платіж, який вніс відповідач в рахунок погашення заборгованості за вказаним Договором, був здійснений в липні 2014 року, після чого зобов'язання за договором відповідачем не виконувались, у звязку з чим у нього перед банком виникла заборгованість, яка за розрахунком банку дорівнює: 3192,09 доларів США сума простроченої заборгованості за кредитом та 1027,03 доларів США сума заборгованості за процентами по кредиту (а.с.19, 20-40). Разом з тим, суд, враховуючи заяву відповідача про застосування строків позовної давності, зауважує таке. Умовами кредитного договору передбачено, що відповідач зобовязаний щомісячно, а саме до 25 числа кожного календарного місяця (враховуючи Додаткову угоду) частково погашати заборгованість за кредитом у сумі 195 доларів США та нарахованими процентами, а банк має право у разі недотримання позичальником умов цього Договору вимагати дострокового його розірвання, повернення одержаних коштів, сплати нарахованих за ними процентів тощо (п.5.2). Доданий до Договору розрахунок щомісячних обовязкових платежів дозволяє дійти висновку, що відповідач зобовязаний був щомісячно кінцевий термін здійснення платежу 10 число, а після укладення Додаткової угоди 25 число кожного календарного місця, здійснювати платежі на погашення основної суми кредиту в розмірі 195 доларів США на погашення процентів за користування кредиту в сумі, яка щомісячно зменшувалась, на погашення плати за обслуговування кредиту в розмірі 49,07 доларів США (а.с.10). Отже, поряд з установленням строку дії договору (по 01.09.2015 включно) сторони Договору встановили й строки виконання позичальником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Відповідно до ч.3 ст.254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст.253 ЦК України). Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (сст.257 ЦК України); для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність, зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Враховуючи викладене, оскільки умовами Кредитного договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника-відповідача повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора-банку вважається порушеним з моменту недотримання боржником-відповідачем строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Наведене відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду України від 19.03.2014 у справі № 6-20цс14, від 3.06.2015 у справі № 6-31цс15, від 05.04.2017 у справі 6-522цс17, відповідно до якої суд, проаналізувавши умови договору сторін і зміст зазначених правових норм, дійшов висновку, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. З матеріалів справи вбачається, що банк звернувся до суду з позовом 20.08.2018 (дата на поштовому штемпелі, проставленому на конверті на адресу суду) (а.с.47). Відтак, оскільки кінцевим терміном повернення основної заборгованості було 01.09.2015 включно, а банк звернувся до суду з позовом 20.08.2018, то з позичальника підлягає стягненню заборгованість за кредитом та процентами за період з 20.08.2015 по 01.09.2015 включно (в межах трирічної позовної давності). Відповідно до доданого до Кредитного договору розрахунку щомісячних платежів: - сума, яка підлягала сплаті відповідачем до 25.08.2015 дорівнює 195 доларів США - погашення основної суми кредиту та 2,78 доларів США погашення процентів за користування кредитом, - сума, яка підлягала сплаті відповідачем до 01.09.2015 дорівнює 172,76 доларів США - погашення основної суми кредиту та 1,50 доларів США погашення процентів за користування кредитом (а.с.10). Суд відмічає, що у ч.1 ст.1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як вже зазначено вище, за умовами Кредитного договору сторони погодили щомісячну сплату процентів на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на строк до 01.09.2015 включно. Отже, в межах строку кредитування до 01.09.2015 включно відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Починаючи з 02.09.2015 відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Положення абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, який в даному випадку спливає 01.09.2015. Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В спірних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Викладене узгоджується з правовим висновком, висловленим у постанові [PERSON] Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18). З приводу внесення Додатковою угодою від 11.03.2013 змін до п.4.4 Кредитного договору, а саме визначення, що у разі несвоєчасного погашення заборгованості за кредитами у строк, встановлений у пункті 1.1 цього Договору, нарахування процентів за користування кредитами здійснюється до моменту повного погашення кредитів Позичальником за цим Договором» (а.с.12), та, як наслідок, заявлення до стягнення суми заборгованості за процентами в розмірі 1 022,75 доларів США, а також з приводу визначеної позивачем відповідачу суми заборгованості за платою за обслуговування кредитом (за весь період), суд зазначає таке. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також Законом України «Про захист прав споживачів». За приписами ч.5 ст.11, ч.1, 2, 5, 7 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Згідно з абз.2 та 3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до ч.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Положеннями п.1.5.1 Кредитного договору передбачено щомісячно плату відповідачем за обслуговування кредиту в розмірі 0,3000% від суми виданого кредиту та відповідно до розрахунку платежів така сума в розмірі 49,07 доларів США щомісячно нараховувалась до сплати як плата за обслуговування кредиту. Тобто умовами договору передбачено комісійну винагороду банку за управління кредитом, що є незаконним. Крім того, банк не зазначив, які саме послуги за вказану винагороду надавалися відповідачу як позичальнику. Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, висловленими у постанові від 16.11.2016 у справі № 6-1746цс16. Незаконними, враховуючи вищенаведені норми ЦК України, є ї положення п.4.4 Кредитного договору в редакції, викладеній в Додатковій угоді від 11.03.2013, які, крім того, є нечіткими та двозначними, оскільки не узгоджуються з положеннями п.4.2 Кредитного договору, які залишились без змін та які чітко передбачають, що проценти за користування кредитом нараховуються банком щомісячно, в останній робочий день місяця, та в день повного погашення кредитів Позичальником за цим Договором, але не пізніше терміну, вказаного у пункту 1.1 цього договору, тобто не пізніше 01.09.2015 . Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума в розмірі 367,76 доларів США (заборгованість по кредиту) та 4,28 доларів США (заборгованість по процентам), а позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості по кредиту та процентам в розмірі 3 847,08 доларів США, а також суми заборгованості за платою за обслуговування кредиту (за весь період) в розмірі 15 361,21 грн. та, як наслідок, сума трьох процентів річних від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту (за весь період) в розмірі 1 556,04 грн. та сума інфляційних витрат від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту (за весь період) в розмірі - 7 868,74 грн., всього - 24 785,99 грн., задоволенню не підлягають. Щодо стягнення з відповідача суми в розмірі 430,35 доларів США трьох процентів річних від суми простроченої заборгованості по кредиту та процентам (за весь період), суд зазначає таке. Аналіз норм ст.99 Конституції України та статей 192, 533 ЦК України дає підстави для висновку, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютного платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня. Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст.625 ЦК України. Положення ст.625 ЦК України унормовують питання відповідальності боржника за порушення грошового зобов'язання і з огляду на правову природу трьох процентів річних, передбачених ч.2 цієї статті, як особливої міри відповідальності, їх сума повинна бути визначена до стягнення виключно в національній валюті України - гривні. Крім того, суд відмічає, що банківська ліцензія, яка видавалася ПАТ «Родовід Банк» на здійснення валютних операцій, не поширюється на отримання трьох процентів річних за прострочення виконання зобовязань. Позивачем не наданий суду належним чином виконаний розрахунок заборгованості трьох процентів річних. Між тим, при обрахунку три відсотки річних визнаються кредитором у гривні на момент виникнення простроченого зобовязання і від цієї суми нараховується три проценти річних. Зі складених позивачем розрахунків вбачається, що три проценти річних обраховувалися банком в доларах США, в дужках нараховані три відсотка річних в іноземній валюті перераховані у гривню на час звернення до суду, що суперечить наведеним нормам. Враховуючи викладене, виходячи з принципу диспозитивності цивільного процесу, у суду відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідачів на користь позивача суми трьох процентів річних в розмірі 430,35 доларів США. З приводу невиконання позивачем вимог ухвали суду від 19.03.2019 та ненадання до суду оригіналу Кредитного договору від 01.09.2008, суд зазначає, що відповідачем в судовому засіданні 17.04.2019 визнаний факт укладення між ним та банком такого договору, умови якого відповідачем в судовому засіданні також не заперечувались. Не погоджується суд і з доводами відповідача щодо неналежності такого доказу як банківські виписки, на які посилається позивач. Так, відповідно до абз.2 п. 2.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30.12.1998 № 556, бухгалтерський облік ведеться безперервно з часу реєстрації банку до його ліквідації із застосуванням комп'ютерних засобів, за допомогою яких в автоматизованому режимі здійснюється збирання, передавання, систематизація та оброблення інформації. Таким чином, виписка з особового рахунку позичальника, роздруківка з автоматизованої банківської системи є належним доказом існування кредитних зобов'язань. Крім того, суд враховує, що згідно зі ст.12 ЦПК України одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін та за приписами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, кожна сторона сама обирає стратегію захисту своїх прав, а суд розглядає справи тільки в межах заявлених сторонами вимог та наданих ними доказів. Визнаючи факт укладення з Банком Кредитного договору від 01.09.2008, відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених банком обставин, не надано іншого розрахунку заборгованості, не надано доказів виконання свого обовязку з погашення кредиту в повному обсязі, а також не надано доказів вжиття відповідачем заходів для вирішення питання виконання кредитного договору після липня 2014 р. З приводу укладення відповідачем та ПАТ АБ «Укргазбанк» договору від 25.06.2014, на який відповідач посилається в обґрунтування своєї позиції, суд зазначає, що зазначений договір укладений про відкриття та обслуговування банківського рахунку фізичної особи та жодним чином не анулює обовязки відповідача як позичальника за Кредитним договором від 01.09.2008 (а.с.142-146). Щодо покликань відповідача про відсутність правових підстав для стягнення з нього суми заборгованості саме в іноземній валюті, суд зазначає таке. Згідно зі ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч.1 і ч.3 ст.533 ЦК України). Приписами ст.5 Декрету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (чинний на час виникнення спірних правовідносин) операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 ст.5 цього Декрету. Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті. Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 24.09.2014 по справі № 6-145цс14. Як вбачається з Кредитного договору та визнано відповідачем, він не заперечував проти надання банком кредиту в іноземній валюті (доларах США), право банку надавати валютні кредити підтверджується наданими до суду доказами (Банківською Ліцензією № 27 та Дозволом, а.с.42-45). Суд окремо зауважує, що правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). З огляду на викладене, враховуючи те, що позичальник умови кредитного договору щодо повернення кредиту не виконував, то правомірною є вимога банку про стягнення заборгованості за кредитом та процентами саме в доларах США. Таким чином,\~позовні вимоги\~банку підлягають\~частковому задоволенню,\~а саме\~з відповідача\~на користь\~позивача підлягає\~стягненню сума\~заборгованості в\~розмірі 372,04\~доларів США,\~з якої\~367,76\~доларів США\~-\~сума заборгованості\~по кредиту,\~4,28\~доларів СЩА\~- сума заборгованості по процентам; в іншій частині позову належить відмовити. Інші наведені учасниками справи доводи в обґрунтування своєї позиції не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судових витрат у виді сплаченого судового збору пропорційно розміру задоволених вимог, а саме в розмірі 162,89 грн. (7,4% від 2201,31 грн.).

Outcome: partial