Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

В березні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якому зазначив, що останнім часом вони з відповідачкою не ведуть спільного господарства, шлюбно-сімейні відносини припинили через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейне відносини та сімейні обовязки, а тому вважає за необхідне розірвати шлюб за вказаних умов. При цьому, в позові вказував, що кожен з подружжя живе своїм життям. Поряд з цим, 15 червня 2017 року відповідачка звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], до досягнення дитиною повноліття, посилаючись на те, що дитина перебуває на її утримання при цьому відповідач не надає на утримання сина матеріальної допомоги, тому зважаючи на вказані обставини була змушена звернутися до суду з зустрічним позовом. В судове засідання позивач відповідач [PERSON] не зявився, але надав на адресу суду заяву в якій прохав проводити судовий розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує повному обсязі та проти задоволення зустрічного позову не заперечував. Відповідачка за первісним позовом позивачка за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не зявилась, але надала суду заяву в якій прохала проводити судовий розгляд у її відсутність, позовні вимоги за первісним позовом визнає в повному обсязі, зустрічний позов підтримує в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що первісний позов [PERSON] про розірвання шлюбу та зустрічний позовом [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини підлягають до задоволення за наступних обставин. Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що 18 жовтня 2000 року сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану виконкому Полтавської міської ради, актовий запис № 1192 (а.с.7). Від шлюбу сторони мають спільних дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Шлюб між сторонами зареєстровано вперше. Відповідно до положення ст.112 СК України суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Майнового спору між подружжям на момент розгляду даної справи не заявлено. За таких обставин суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу між ними суперечить інтересам позивача, що має істотне значення, а тому шлюб між сторонами необхідно розірвати. Так, 15 червня 2017 року відповідачка за первісним позовом [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про стягнення аліментів в твердій грошові сумі у розмірі 1\~000 грн. на утримання неповнолітньої дитини, в якому зазначила, що від шлюбу з [PERSON] мають повнолітнього сина [PERSON], 03.05.1996 року, який проживає окремо та неповнолітнього [PERSON], 16.06.2010 року, який проживає з нею, оскільки вони з відповідачем останнім часом проживають окремо, але відповідач не надає будь-якої матеріальної допомоги на утримання дитини. У відповідності до свідоцтв про народження серії 1-ЕЛ № 0092606 від 24.06.2010 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Городнянського районного управління юстиції Чернігівської області та серії 1-КЕ № 115177 від 21.06.2010 року, виданого Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області, сторони від спільного шлюбу мають дітей [PERSON] та [PERSON]. Судом встановлено, що повнолітній сина [PERSON] проживає окремо, а неповнолітня дитина [PERSON], проживає разом з матірю [PERSON]. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 ст. 183 СК України встановлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 2 статті 183 Сімейного кодексу України визначено, що якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Таким чином, зважаючи на вище вказані обставини та факти, суд приходить до висновку, що оскільки [PERSON] являється батьком неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], він зобовязаний утримувати дитину до досягнення ними повноліття. Частиною 1 статті 182 Сімейного кодексу України визначаючи розмір аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, приймаючи до уваги той факт, що відповідачем по справі фактично не заперечувався обовязок утримання дитини шляхом сплати аліментів та приймаючи до уваги його майновий стан, суд вважає за можливе стягнення аліментів в твердій грошовій сумі у розмірі 1\~000 грн., починаючи з моменту звернення позивачем з даним позовом і до досягнення повноліття дитиною. Крім того, відповідно до п. 1 ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів, але не більше ніж за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved