Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-17 00:00:00

В березні 2017 року позивач КП «БАХМУТ-ВОДА» звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20 січня 2017 року у справі № 219/12551/16-ц скасовано судовий наказ від 28 грудня 2016 року, виданий Артемівським міськрайонним судом Донецької області за заявою КП «БАХМУТ-ВОДА» про стягнення з [PERSON] заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення в розмірі 1195,75грн. Відповідно до вимог діючого законодавства, підприємство регулярно надавало послуги відповідачу з постачання питної води (приймання стічних вод) та проводило нарахування за спожиті послуги відповідно до затверджених у встановленому законом порядку норм та тарифів. Проте, відповідач надані послуги у повному обсязі не оплачувала, що призвело до утворення заборгованості. Просили суд стягнути з відповідача заборгованість за період з 01 вересня 2014 року по 30 листопада 2016 року в сумі 1195,75 грн. та відшкодувати понесені судові витрати. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 червня 2017 року в задоволенні позовних вимог КП «БАХМУТ-ВОДА» відмовлено. В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги КП «БАХМУТ-ВОДА» в повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник позивача зазначає, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд не врахував обставини, встановлені рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18.08.2010 року про задоволення позовних вимог КП «БАХМУТ-ВОДА» до [PERSON] про стягнення заборгованості за надані послуги за інший період, де суд прийшов до висновку про законність проведення нарахувань КП «БАХМУТ-ВОДА» за надані [PERSON] послуги водопостачання та водовідведення згідно з установленими нормативами споживання та встановленими тарифами. Позивач звертає увагу суду , що внаслідок непроведення відповідачем у 2008 році своєчасної повірки приладу обліку води, підприємство зняло з абонентного обліку прилад обліку холодної води СВК № 467681, власником якого є [PERSON] та переведення її на нормативний розрахунок відбулося в серпні 2008 року. Прилад обліку холодної води з цього часу був неопломбований. Отже, судом першої інстанції зроблено неправильний висновок щодо можливості проведення розрахунків з [PERSON] за показниками приладу обліку у спірний період. У звязку з відсутністю правових підстав здійснювати розрахунки з відповідачем за приладом обліку, що не пройшов державної повірки, КП «БАХМУТ-ВОДА» здійснювало нарахування за тарифами згідно п.21 Правил надання послуг з централізованого опалення , постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21.07.2005 року на склад сімї - одна особа. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили її відхилити, рішення суду залишити без зміни. Представник позивача КП «БАХМУТ-ВОДА» у судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій просить розглянути справу у його відстуність . Апеляційний суд, заслухав відповідача та її представника, вивчив матеріали справи та доводи апеляційної скарги,вважає, що скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом першої інстанції встановлено, що відповідач є наймачем та проживає у квартирі за адресою: м. Бахмут, вул. Леваневського, 14/78. КП «БАХМУТ-ВОДА» з січня 2008 року (за виключенням періоду з січня 2011 року по червень 2012 року) здійснює надання послуг з водопостачання (водовідведення), на ім'я відповідача відкритий особовий рахунок № 33415 та відповідач є споживачем цих послуг . 28 липня 2005 року Артемівський управлінням водопровідно-каналізаційного господарства КП «Донецькоблводоканал» був прийнятий до експлуатації прилад обліку води СВК-1,5 заводський номер 467681, розташований у квартирі відповідача. Міжповірочний інтервал для даного типу приладу обліку споживання води складав три роки. У у звязку із закінченням строку повірки водоміру, засіб обліку оглянуто контролером КП «БАХМУТ-ВОДА» та надано для сплати квитанції на його обстеження, опломбування та повірку. Оскільки [PERSON] відмовилась оплачувати вартість зазначених послуг з повірки лічильника, він був знятий з обліку 08 січня 2008 року.У звязку з непроведенням повірки у встановлений законом строк споживача [PERSON] переведено на розрахунок за нормами споживання. У відповідності до розрахунку заборгованості за послуги водопостачання за період з 01 вересня 2014 року по 30 листопада 2016 року за особовим рахунком № 33415 обліковується заборгованість за спожиті послуги в сумі 1195,75грн. Розрахунок здійснено на основі тарифів, затверджених постановами Національної комісії, що здійснює державне рулюванні у сфері комунальних послуг від 04 квітня 2014 року №262, від 04 червня 2015 року №1718, від 10 грудня 2015 року №2947, від 21 липня 2016 року №1285 та рішеннями виконавчого комітету Артемівської міської ради від 16 грудня 2012 року №440 та від 16 грудня 2015 року №287, якими затверджено норми водопостачання та водовідведення (а.с.74-85). З урахуванням ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суду суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, ті якими доказами вони підтверджуються ; чи є інші фактичні дані , які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин . Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам процесуального права. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що КП «БАХМУТ-ВОДА» у 2008 році, 2014-2016 роках було виконавцем послуг з водопостачання у м. Бахмут, здійснювало послуги з повірки лічильників та як виконавець послуг безпідставно відмовило [PERSON] у повірці приладу обліку води у 2008 році за рахунок підприємства , що призвело до необґрунтованого переведення відповідача на тариф за нормами споживання. Згідно зі ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом,звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічне положення міститься і у частині 1 ст.3 ЦПК України. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести обставини, на які вони посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у якій беруть учать ті ж самі особи або особа щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з матеріалів справи у своєму листі на адресу відповідача від 01.04.2015 року КП «БАХМУТ-ВОДА» зазначало, що обставини правомірності непроведення підприємством повірки приладу обліку води відповідача вже були досліджені під час розгляду іншої справи № 2-3376 та Артемівським міськрайонним судом було ухвалено відповідне рішення (а.с.61). Ці обставини залишилися поза увагою суду першої інстанції. Проте з матеріалів справи вбачається , що рішенням Артемівського міськрайонного суду від 18.08.2010 року, яке набрало законної сили , у справі за позовом Комунального підприємства «Бахмут-вода» м. Артемівськ до [PERSON] про стягнення заборгованості за постачання питної води позовні вимоги КП «Бахмут-вода» задоволено та стягнуто з [PERSON]С на користь КП «Бахмут-вода» заборгованість за послуги водопостачання за період з 08.08.2008 року по 01.01.2010 року у сумі 704,34 грн.(а.с120). Зі змісту рішення вбачається, що стягуючи заборгованість за послуги водопостачання , суд надав правову оцінку доводам [PERSON] щодо правомірності нарахування за послуги не за показанням приладу обліку, а за нормами споживання та зробив правовий висновок , що відповідно до діючого на той час законодавства та наданих по справі доказів , повірка приладу обліку води у 2008 році повинна була проведена за рахунок споживача [PERSON]Рішення в цієї частині оскаржено не було та набрало законної сили, а тому ці обставини, відповідно до вимог ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Відповідно до ст.162 Житлового Кодексу України плата за комунальні послуги крім квартирної плати береться за затвердженими в установленому порядку тарифами, а наймач зобовязаний своєчасно щомісячно у строки встановлені договором або законом. Згідно з Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630 споживач зобовязаний вчасно, у встановлений строк оплачувати отримані послуги (п.30). Пункт 20 цих правил передбачає, що у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання. Заперечення відповідача та її представника, що відповідач не повинна оплачувати заборгованість через відсутність письмового договору між сторонами суд не може прийняти до уваги, оскільки вони не ґрунтуються на законі. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обовязки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Субєктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачами, виконавцями або виробниками послуг. Згідно зі ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо). Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обовязок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобовязані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обовязку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. За таких обставин зобовязання відповідача оплатити послуги з водопостачання та водовідведення виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг. Заперечення відповідача та її представника в тієї частині, що суд, ухвалюючи рішення 18.08.2010 року про стягнення заборгованості з [PERSON] за нормами споживання прийшов до висновку про обовязок саме відповідача провести повірку приладу обліку за власні кошти на підставі розпорядження голови Донецької облдержадміністрації від 18 лютого 2003 року , яке втратило чинність 24 лютого 2003 року, також не заслуговують за увагу, оскільки суперечать наявним у справі доказам. Згідно листа Міністерства юстиції України від 01.04.2011 року , розпорядження голови облдержадміністрації від 18 лютого 2003 року «Про затвердження Положення про впровадження по будинкових та по квартирних засобів обліку споживання холодної та гарячої води і теплової енергії, їх технічне обслуговування, ремонт та повірку в наявному житловому фонді», було зареєстровано в Донецькому обласному управлінні юстиції 24 лютого 2003 року за № 22\\1042, а визнано таким , що втратило чинність 17 березня 2010 року згідно із розпорядженням Донецької обласної державної адміністрації № 139(зареєстрованим в Головному управлінні юстиції у Донецькій області 29 березня 2010 року за № 27\\1735). Враховуючи викладене , апеляційний суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити та стягнути з відповідача заборгованість за послуги водопостачання за період з 01.09.2014 року по 30.11.2016 року у сумі 1195,75 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України , стороні на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони всі понесені та документально підтверджені судові витрати. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до наявних у справі оригіналів квитанцій позивачем понесені судові витрати : 911 грн. при поданні позову (а.с1), при поданні апеляційної скарги 1760грн. (а.с111). Витрати по сплаті судового збору у розмірі 689 грн. за подання заяви про видачу судового наказу відшкодуванню не підлягають, оскільки не підтверджені належними доказами.

Outcome: approved