Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-24 00:00:00

В березні 2013 року позивач звернулася до суду з вище вказаним позовом, у якому просила встановити опіку, відновити опіку та усунути перешкоди в здійсненню нею опіки над її донькою - немовлям [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позову вказала, що 5.06.2009 року вона одружилася з відповідачем і від шлюбу у них на території України, в м. Хмельницький народилася донька [PERSON], громадянка України. В період до вересня 2012 року вони з чоловіком періодично проживали у м. Хмельницький. Після народження доньки вона постійно проживала з матірю до того часу, як в грудні 2012 року відповідач зі своїми родичами, запросивши позивача з дитиною вгості, відібрали у неї дитину, а їй самій після побиття чоловіком довелось тікати з Туреччини. На даний час вона проживає в [INFO] «а», кв. 46, працює лікарем-рентгенологом ТОВ «Поллар». Посилається на те, що відповідач вчинив відносно малолітньої дочки насилля та важку психоемоційну травму, позбавивши її материнського піклування та віддавши дитину на утримання до своїх батьків, де немає належних умов для доньчиного проживання та розвитку, тоді як вона є матеріально забезпеченою, має високооплачувану роботу та житло у власності, чого немає у батька, і вважає, що саме вона взмозі надати їй належне утримання, догляд та виховання. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала і просить їх задовольнити, додатково пояснивши, що відповідач, скориставшись її довірою, вчинив насильство над дитиною, відібравши її від матері і помістивши до своїх батьків в незадовільні для дитячого проживання та розвитку умови. На даний час дитина проживає не з батьком, а з дідусем і бабусею по батьковій лінії в гірській місцевості, де склалася несприятлива екологічна ситуація, а батько лише іноді відвідує доньку, матері ж він перешкоджає бачитися з донькою та опікуватися нею. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала і просить задовольнити, пояснивши, що дитина є громадянкою України, її особистим законом є право України. Дівчинку було силоміць відібрано від матері немовлям, у віці 1 рік 2 місяці. Жодних виняткових обставин, аби дитина могла бути забрана від матері на правовій основі, не існує. Натомість поки дитина перебувала під опікою матері в м. Хмельницький, дівчинка була здоровою, а зараз часто хворіє; батько дитини не має власного житла, а матір має житло у власності, її майновий та житловий стан є належними для утримання та виховання доньки і з часу звернення до суду із зазначеним позовом лише покращився. Відповідач в судове засідання не зявився, був допитаний в порядку судового доручення судом першої інстанції в м. Герменджик Республіки Туреччина. Із протоколу засідання за дорученням від 8.11.2013 року вбачається, що він проти позову заперечив, пояснивши, що його донька [PERSON] наразі проживає разом з ним і він хоче, щоб вона й надалі проживала з ним, а тому вимагає надання йому опікунства. Він стверджує, що його дружина [PERSON] схильна до насильства, так само як її матір, про що відомо усім членам її родини. Він також стверджує, що працює вчителем та займається туризмом, його фінансовий стан стабільний, що він має досить фінансових та моральних можливостей для догляду за дитиною. Він заявив, що на власні очі бачив прояви насильства його дружини [PERSON] проти доньки [PERSON], а тому вимагає надання опікунства саме йому, бо таким чином дитина буде більш захищена, тобто він виступає на користь дитини. Стверджує також, що не викрадав дитини. Враховуючи, що відповідач не висловив бажання взяти особисту участь в судовому засіданні, що йому в порядку виконання судового доручення була забезпечена можливість висловити всі свої заперечення проти позову та надати суду всі документи, які він вважає за необхідне, а також враховуючи відсутність заперечень у сторін та третьої особи щодо розгляду справи у відсутність відповідача, суд вважає за можливе справу по суті розглянути за відсутності відповідача в судовому засіданні на підставі наявних у справі доказів. В судовому засіданні представник третьої особи вважає, що позов підлягає до задоволення, оскільки дитина є громадянкою України, житлово-побутові умови позивача були обстежені органом опіки та піклування і є належними, подані позивачем докази у справі свідчать про те, що вона повністю спроможна опікуватися своєю донькою. Заслухавши пояснення позивача, представників позивача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних мотивів. Встановлено, що сторони 05.06.2009 року зареєстрували шлюб між собою в Турецькій [PERSON], що підтверджується актом реєстрації одруження, виданим 21.03.2011 року, копія та переклад котрого наявні в матеріалах справи. 25.11.2011 року в подружжя народилася донька, місце народження Україна, м. Хмельницький, місце постійного проживання дитини було зареєстровано за адресою місця проживання матері, громадянки України, [ADDRESS]. Згідно частин 1, 8 ст. 7 Закону України «Про громадянство України», особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. Таким чином, [PERSON], [INFO], є громадянкою України і її особистим законом у відповідності до ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право», є право України. Від народження дитина проживала з позивачем за зареєстрованою адресою її проживання в Україні, однак згодом в грудні 2012 року дівчинка була відібрана у матері батьком, громадянином [PERSON] Туреччина і залишена у нього; наразі дитина знаходиться в Туреччині, чого відповідач не оспорює. Матері тривалий час (понад рік) чиняться перешкоди в спілкуванні з дитиною, здійсненні опіки над своєю донькою. Позивач стверджує, що дитина була відібрана із застосуванням до матері фізичного насильства, що підтверджує травмкартою Хмельницької міської лікарні від 7.12.2012 року, наявною у справі. Відповідач стверджує, що дитини не викрадав і саме позивач є схильною до насильства і чинила насильство відносно їхньої доньки, однак будь-яких доказів цього суду не надав. Згідно ч. 1 ст. 24 Закону України «Про міжнародне приватне право», встановлення і скасування опіки та піклування над малолітніми регулюються особистим законом підопічного. У відповідності до Принципу 6 Декларації з прав дитини від 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, рости під опікою і під відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли наявні виняткові обставини, бути розлученою з її матірю. Донька сторін [PERSON] на момент відібрання її батьком у матері і на час розгляду справи в суді була і є малолітньою, доказів існування будь-яких виняткових обставин, з яких вона могла б бути розлучена з матірю, відповідачем суду надано не було і таких під час розгляду справи судом не здобуто. Натомість позивач надала суду докази того, що її житлово-побутові умови, матеріальне та соціальне становище, особисті якості є достатніми для того, аби вона могла належно та в повному обсязі здійснювати необхідну опіку над своєю донькою, що підтверджується довідкою про склад сімї та прописку від 12.01.2013 року Хмельницької житлово-експлуатаційної контори № 6, довідкою про доходи від 14.12.2012 року, характеристикою з місця роботи ТОВ «ПОЛЛАР», актом обстеження житлово-побутових умов, затвердженим Начальником Служби у справах дітей Хмельниької міської ради 22.01.2014 року. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Заявлені у даній справі позовні вимоги про встановлення та відновлення опіки над дитиною задоволенню не підлягають. Так, згідно ч. 1 ст. 243 СК України, опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. У відповідності до ч. 3 ст. 60 ЦК України, суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Підстави для застосування цих норм закону у даній справі в суду відсутні, оскільки дитина не є сиротою і не було підтверджено належними доказами, що вона позбавлена батьківського піклування, а вище вказане подання органом опіки та піклування до суду не вносилося. Разом з тим, відповідно до ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно частин 1, 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною 3 ст. 157 СК України передбачено, що той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Таким чином, відповідач не вправі перешкоджати позивачеві опікуватися їх малолітньою донькою, чого ним спростовано в межах даної справи не було. Згідно пп. 3, 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. За таких обставин суд вважає за необхідне задовольнити позовну вимогу про усунення перешкод в здійсненні [PERSON] опіки над малолітньою донькою [PERSON], [INFO]. Судові витрати у справі складаються із судового збору в сумі 114,70 грн. і підлягають стягненню на користь позивача з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог згідно ст. 88 ЦПК України, тобто в сумі 38,23 грн. (114,70 грн. : 3 = 38,23 грн.). На підставі наведеного та

Outcome: partial