Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості посилаючись на те, що відповідно до кредитного договору від 14 липня 2011 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту у розмірі 8 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі, визначеному тарифами банку за обслуговування кредитних карт. Відповідач не виконує взяті на себе зобовязання в результаті чого утворилась заборгованість у сумі \~85859.80 грн. Представник позивача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належно, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив, що ним отримані кредитні кошти, строк дії картки до 2020 року. В рахунок погашення заборгованості, він здійснював платежі , в якому розмірі та в який період пояснити не може. Просив відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив, що позивачем надано розрахунок, який є незрозумілий. Відповідно до практики Верховного Суду позивач повинен надати докази на існування заборгованості, первинні банківські документи, що останнім не зроблено. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що якщо суд прийде до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, то позовні вимоги в частині стягнення штрафу не підлягають задоволенню, оскільки позивачем нарахована пеня, що є подвійним стягненням. Розмір пені просив зменшити до 5\~000 грн, оскільки вона значно перевищує суму збитків, які складаються з суми нарахованих відсотків. Суд, заслухавши пояснення відповідача та представника відповідача, дослідивши докази по справі, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 14 липня 2011 року між сторонами укладений договір, згідно умов якого відповідач \~отримав кредит у сумі 8 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту зі сплатою відсотків за користування у розмірі, передбаченому тарифами обслуговування кредитних карток. Згідно підписаної відповідачем заяви, останній підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» (далі-Умови), «Правилами користування платіжною карткою» (далі - Правила) та «Тарифами банку» складають між ним та Банком договір, що підтверджується підписом у заяві (а. с. 12). Також у судовому засіданні відповідач не заперечував , що перебуває у договірних відносинах з АТ КБ «Приватбанк», з його слів строк дії кредитної картки складає до 2020 року. Позивачем перераховані \~кошти обумовлені договором, що також визнано відповідачем. Згідно з частиною першої\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 526 ЦК України\~передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилом\~статті 610 ЦК України\~порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Вирішуючи питання щодо стягнення заборгованості по кредиту, а саме в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту та відсотків суд виходить з наступного. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК). У відповідності до\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2)висновками експертів; 3) показаннями свідків. Як передбачено ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до\~ст. 81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивач як сторона по справі, зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а відповідач - як на підставу своїх заперечень. Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини , що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Як пояснив у судовому засіданні відповідач, він користувався кредитом, періодично вносив платежі на погашення кредитних коштів, проте не може заперечувати чи стверджувати , що всі внесені ним кошти зараховані позивачем на його рахунок та як наслідок достовірність чи ні в цій частині розрахунку. Внесення таких коштів ним здійснювалось не щомісячно, а по мірі можливості . Представник відповідача також не надав суду пояснень з приводу недостовірності розрахунку в частині здійснених відповідачем сплати коштів в рахунок погашення заборгованості. Крім того, суд приймає до уваги ту обставину, що відповідачем та представником відповідача не доведено порушення позивачем умов договору в частині нарахування відсотків по процентній ставці, розмір якої зазначений у 6 колонці розрахунку заборгованості ( а.с. 5-11). Частиною 7 ст. 81 ЦПК України визначено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмету позову. Клопотань ні від відповідача, ні від представника відповідача щодо витребування доказів в порядку ст. 84 ЦПК України на підтвердження їх позиції щодо неналежності розрахунку по кредиту суду заявлено не було. Пояснення представника відповідача щодо незрозумілості останньому розрахунку заборгованості , його складових, без вчинення будь-яких процесуальних дій на підтвердження зазначеної позиції, не може бути підставою для відмови у прийнятті наданого позивачем розрахунку. Відповідно до умов договору, відповідач зобовязався сплачувати 7 % від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості , термін внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця наступного за звітним. Відповідач не заперечував та підтвердив, що виконання умов договору в частині щомісячних сплати коштів в рахунок погашення заборгованості по кредиту ним не виконувалось в повній мірі. Платежі містили періодичний характер. Отже, доводи представника відповідача про те, що наданий банком розрахунок заборгованості не є належним та допустимим доказом наявності такої заборгованості у відповідача є неспроможними, оскільки під час розгляду справи відповідач не спростував надані позивачем докази, не надав свого розрахунку, чи інших доказів, які б давали суду підстави для встановлення іншого розміру заборгованості, ніж зазначено позивачем. Позиція відповідача та представника відповідача щодо невизнання позовних вимог в частині заборгованості по кредиту та відсотками та в той же час визнання факту порушення відповідачем умов кредитного договору в частині щомісячних платежів, не є спростуванням розрахунку , який наданий позивачем. Заперечуючи позовні вимоги, представник відповідача послався на ту обставину, що позивачем не надані первинні банківські документи, проте відповідачем та представником відповідача також не надано ні розрахунку руху коштів по картці відповідача, не заявлялось клопотання про витребування доказів будь-яких банківських документів на підтвердження своєї позиції щодо відсутності заборгованості. Також заперечуючи проти заявленої заборгованості, відповідач та представник відповідача для спростування розрахунку банку свого розрахунку не надали, клопотання про проведення судової бухгалтерської експертизи не заявляли. Суд звертає увагу, що клопотань щодо визнання явки представника позивача з наданням пояснень щодо складових заборгованості, яка зі слів представника відповідача викликала його нерозуміння суду заявлено не було. Станом на 13 листопада 2018 \~року утворилась заборгованість по кредитному договору від 14 липня 2011 року у розмірі 85\~859. 80 грн , яка складається з заборгованості за тілом кредиту 35\~175.49 грн, 19\~965. 17 грн. нараховані відсотків за користуванням кредитом, 26\~154.39 грн нарахована пеня, штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн штраф (фіксована частина), 4\~064.75 грн. штраф (процентна складова) . Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту 35\~175.49 грн, 19\~965. 17 грн. нараховані відсотків за користуванням кредитом. Що стосується нарахованої пені у розмірі 26\~154.39 грн., то суд приймає до уваги положення ч.3 ст. 551 ЦК України та з урахуванням розміру нарахованої пені, розміру заборгованості по кредиту, суд вважає за можливе зменшити пеню до 5\~500 грн. Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення порядку й строків погашення кредиту суперечить частині першій статті 61 Конституції України. Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами спірного договору, а саме пунктом 2.1.1.7.6 передбачено застосування пені та штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. У постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 зроблено висновок, що відповідно до\~статті 549 ЦК України\~штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у\~статті 61 Конституції України\~щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача штрафу на загальну суму 4564.75 грн (500 грн штраф - фіксована частина, 4\~064.75 грн. штраф - процентна складова) не підлягають задоволенню. У звязку із вище викладеним, стягненню з відповідача підлягає: тіло кредиту 35\~175.49 грн, нараховані відсотки за користування кредитом 19\~965.17 грн, нарахована пеня 5\~500 грн., а всього 60\~640.66 грн. З відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 1 762 грн., що складають судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду.

Outcome: partial