Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

В березні 2017 року публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі по тексту - позивач) звернулось до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що 19.08.2006 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є позивач та [PERSON] було укладено кредитний договір ML-005/242/2006, за умовами якого Банк надав відповідачеві кредит в сумі 55000,00 доларів США із встановленням плаваючої процентної ставки 4,49 % + FIDR, а відповідач в свою чергу зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту. Позивач зазначав, що відповідач не в повній мірі виконує обов`язки щодо повернення кредитних коштів, а тому станом на 11.01.2017 року у неї утворилась заборгованість в сумі 32101,69 доларів США, яка складається з 28503,51 доларів США заборгованості за кредитом та 3598,18 доларів США заборгованості за відсотками. Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 32101,69 доларів США, що еквівалентно курсу НБУ станом на 11.01.2017 року 872743,29 грн. Ухвалою суду від 12.05.2017 року було відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 11.08.2017 року. 22.11.2017 року на підставі розпорядження керівника апарату Шевченківського районного суду міста Києва, у зв`язку із звільненням судді Гуменюк А.І. було призначено повторний автоматизований розподіл справи та визначено суддю Рибака М.А. для розгляду даної справи. Ухвалою суду від 23.11.2017 року справу було прийнято до провадження суддею Рибаком М.А. та призначено судове засідання на 10.04.2018 року. 05.04.2018 року від представника позивача через канцелярію суду надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи. 10.04.2019 року [PERSON] , не погоджуючись із первісним позовом, звернулась до суду із зустрічною заявою до ПАТ «ОТП Банк» про визнання кредитного договору недійсним та захист прав споживачів. Позовні вимоги за зустрічним позовом мотивовані тим, що дійсно між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» було укладено кредитний договір ML-005/242/2006, за умовами якого Банк надав відповідачеві кредит в сумі 55000,00 доларів США із встановленням плаваючої процентної ставки 4,49 % + FIDR, а відповідач в свою чергу зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту до 19.08.2021 року. 11.02.2010 року між сторонами було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору, за умовами якого позивач та відповідач дійшли згоди про те, що на період з 19.02.2010 року по 19.01.2011 року для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись фіксована процентна ставка в розмірі 11,99 %, а плаваюча відсоткова ставка буде складати 4,49 % відсотків річних. Позивач за зустрічним позовом вважала, що кредитний договір суперечить законодавству України з огляду на те, що в порушення п.п. 2.4. та 2.5. Правил надання банківських послуг, затверджених постановою Національного Банку України від 10.05.2007 року № 168, [PERSON] не була надана інформації щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов`язаних із конвертацією валюти, платежу у валюту, зобов`язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Таким чином позивач за зустрічним позовом вважала, що під час укладення кредитного договору її було введено в оману щодо істотних умов договору, а саме ціни та відсоткової ставки, загальної сукупної вартості кредиту. Окрім того, [PERSON] вважала, що спірний кредитний договір суперечить положенням ст.ст. 10, 11, 18, 21, Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки він порушує принцип рівності сторін та банком не було надано інформацію про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні. Також всупереч вимогам закону, валютою кредитного договору виступала не гривня, яка є єдиним платіжним засобом в України, а іноземна валюта за відсутності у сторін індивідуальної ліцензії на використання готівкової іноземної валюти на території України. Посилаючись на викладене, а також положення статей 203, 215, 227 Цивільного кодексу України позивач за зустрічним позовом просила суд визнати недійсним кредитний договір ML-005/242/2006 від 19.08.2006 року та визнати недійсним додатковий договір № 1 від 11.02.2010 року до кредитного договору ML-005/242/2006 від 19.08.2006 року. Ухвалою суду від 10.04.2018 року, яка занесена до протоколу судового засідання, вимоги за зустрічним позовом було об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Розгляд справи було відкладено на 26.07.2018 року. 19.07.2018 року від представника АТ «ОТП Банк» надійшов відзив на зустрічний позов, в якому він просив відмовити у задоволенні позову повністю та зазначав, що позивач протягом певного часу виконувала свої зобов`язання за кредитним договором, що свідчить про повне усвідомлення нею наслідків укладеного договору. Окрім того, спірний договір було укладено 19.08.2006 року до набрання чинності Правилами надання банківських послуг, які затверджені постановою Національного Банку України від 10.05.2007 року № 168, а тому посилання на їх застосування до спірних правовідносин є безпідставними. Окрім того, під час укладення спірного кредитного договору [PERSON] підписала анкету-заяву на отримання кредиту від 16.08.2006 року, в якій підтвердила, що Банком в письмовій формі та в повному об`ємі було надано їй інформацію, передбачену п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Також зазначав, що надання кредиту в іноземній валюті є правомірним та у банку наявна ліцензія. 24.07.2018 року від представника відповідача за первісним позовом надійшло клопотання про призначення у справі судової експертизи. 26.07.2019 року АТ «ОТП Банк» звернулось до суду із клопотанням про залучення до участі у справі правонаступника, яке мотивовано змінами в статуті товариства. Також 26.07.2019 року представник АТ «ОТП Банк» подав клопотання про застосування позовної давності до вимог за зустрічним позовом. Ухвалою суду від 26.07.2019 року було постановлено здійснити заміну позивача публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» на акціонерне товариство «ОТП Банк» у справі № 761/10197/17 за первісним позовом публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом [PERSON] до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання кредитного договору недійсним. Також ухвалою суду від 26.07.2019 року у справі було призначено судову економічну експертизу та поставлено перед експертами наступні питання: Якими є реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення кредитного договору № ML-005/242/2006 від 19.08.2006 року та при виконання розрахунку в національній валюті України, виходячи з офіційного курсу НБУ гривні до долара США, за період з 19 серпня 2006 року по 30 березня 2018 року, із застосуванням в наступних періодах офіційного курсу долара США станом на поточну дату 30 березня 2018 року? Чи відповідають розраховані при дослідженні реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення договору № ML-005/242/2006 від 19.08.2006 року даним, зазначеним у вказаному договорі і додатках до нього? Який розмір складає документально обґрунтований щомісячний платіж в перерахунку долара США на гривні (в т.ч. за кредитом, процентами, комісією, страховими та іншими платежами), згідно умов зазначених на момент укладення кредитного договору та з урахуванням фактичного курсу НБУ гривні до долара США, за період з 19 серпня 2006 року по 30 березня 2018 року, із застосуванням в наступних періодах офіційного курсу долара США станом на поточну дату 30 березня 2018 року? Чи обґрунтовано нормативно та документально виконано АТ «ОПТ Банк» оформлення надання кредиту по договору № ML-005/242/2006 від 19.08.2006 року? На час проведення експертизи провадження у справі зупинено. 24.09.2019 року на адресу суду надійшли матеріали справи з висновком експертів від 17.09.2019 року за результатами проведення експертизи. Ухвалою суду від 30.09.2019 року було відновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання на 18 листопада 2019 року. В судовому засіданні 18.11.2019 року на виконання вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України судом було здійснено визначені у вказаній нормі дії, необхідні для забезпечення правильного та своєчасного розгляду справи по суті. З урахуванням думок представників сторін в судовому засіданні 18.11.2019 року, а також час знаходження справи в провадженні суду, судом було постановлено ухвалу із занесенням до протоколу судового засідання про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до розгляду по суті на 18.11.2019 року. В судовому засіданні 18.11.2019 року представник позивача первісний позов підтримав та просив його задовольнити. В задоволенні зустрічного позову просив відмовити із посиланням на судову практику Верховного Суду в аналогічних правовідносинах в справі № 405/2833/15-ц (постанова від 21.03.2018 року). Представник відповідача за первісним позовом просив суд відмовити у задоволенні позову із посиланням на висновок судової експертизи. Зустрічний позов просив задовольнити. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, тоді як в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з огляду на наступне. Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 19.08.2006 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» (за договором - Банк) (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») та [PERSON] було укладено кредитний договір ML-005/242/2006, за умовами якого Банк надав відповідачеві кредит в сумі 55000,00 доларів США із встановленням плаваючої процентної ставки 4,49 % + FIDR, а відповідач в свою чергу зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту. За умовами договору, сума кредиту та процентів щомісяця погашається рівними частинами на протязі всього строку дії договору з нарахуванням процентів. 11.02.2010 року між сторонами було укладено додатковий договір № 1, за яким на період з 19 лютого 2010 року по 19 січня 2011 року сторони встановили для розрахунку процентів за користування кредитом фіксовану процентну ставку 11,99 %, а на період з 19 січня 2011 року до повного виконання договору фіксований відсоток 4,49 % та FIDR. Згідно зі 509 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16 січня 2003 р. (далі по тексту - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має права вимагати його виконання у будь який час. За умовами п.п. 2.1.5.2 п. 2.1.5. додаткового договору № 1 до кредитного договору № ML-005/242/2006, у випадку невиконання позичальником умов цього договору, Банк має право вимагати дострокового погашення боргу. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] не в повному обсязі виконувала свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку із чим у неї станом на 11.01.2017 року утворилась заборгованість в сумі 32101,69 доларів США, яка складається з 28503,51 доларів США заборгованості за кредитом та 3598,18 доларів США заборгованості за відсотками. Відповідачем належними доказами не було спростовано розміру заборгованості, а тому позовні вимоги банку в цій частині підлягають задоволенню. Згідно із Постановою Великої Палати Верховного суду від 04.07.2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження 14-134цс18), суд встановлює, чи визначено зобов`язання в іноземній валюті, чи у національній валюті України з визначенням грошового еквівалента в іноземній валюті. У разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і у резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню. У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. А тому, оскільки зобов`язання щодо повернення кредиту виражене в іноземній валюті, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача саме коштів в іноземній валюті. Щодо вимог за зустрічним позовом суд зазначає наступне. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Останні встановлені ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. І матеріалів справи вбачається, що під час укладення спірного кредитного договору [PERSON] підписала анкету-заяву на отримання кредиту від 16.08.2006 року, в якій підтвердила, що Банком в письмовій формі та в повному об`ємі було надано їй інформацію, передбачену п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» Таким чином, під час укладення договору, позивача було ознайомлено із сукупною вартістю споживчого кредиту. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов`язків за угодою, є виконанням угоди. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Суд критично оцінює позицію позивача щодо незаконності умов кредитного договору та додаткової угоди, з огляду на наступне. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. У ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначений (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей. Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим до неї, оскільки при підписанні даного договору [PERSON] ознайомилась та погодилась з його умовами, а відтак, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, суд дійшов до висновку про відсутність в останньому несправедливих умов, а всі твердження позичальника з даного приводу судом розцінюються як його спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від його добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов`язань. Окрім того, відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). З матеріалів справи судом встановлено, що договір укладений в письмовій формі, він підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами. Відповідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України під час розгляду справи № 6-161цс12, відповідно до чч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, указаний Закон установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів із метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. Так, за ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Згідно із ч. 1 ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно із п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Разом з тим, суд вважає, що під час розгляду даної справи позивачем за зустрічним позовом не доведено, що вказаний спірний договір є нечесною підприємницькою практикою та був укладений під впливом введення її в оману, як і не доведено умислу відповідача щодо вчинення дій по введенню позивача в оману. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Як було зазначено, згідно ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, визначення еквіваленту в іноземній валюті, суми, що підлягає сплаті у гривнях, не суперечить чинному законодавству України. Щодо посилань позивача на відсутність у відповідача права на надання грошових коштів у іноземній валюті без одержання відповідної індивідуальної ліцензії слід зазначити наступне. Матеріали справи містять копії банківської ліцензії № 191 від 02.03.1998 року, дозволу № 191-1 від 02.03.1993 року на право здійснення операцій, визначених п.п. 1-4 частини 2 та частиною 4 статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Відтак, судом при розгляді справи не встановлено порушень закону з боку Банку при укладанні кредитного договору, на які вказує позивач за зустрічним позовом в позові, оскільки на спростування даних тверджень стороною позивача не надано будь-яких доказів. Також, щодо посилань позивача за зустрічним позовом з приводу невиконання відповідачем п.п. 2.4. та 2.5. Правил надання банківських послуг, затверджених постановою Національного Банку України від 10.05.2007 року № 168, то суд зазначає, що станом на час укладення кредитного договору такі правила ще не були прийняті. В межах даної справи було призначено судову експертизу. 24.09.2019 року на адресу суду надійшов висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 17.09.2019 року за результатами проведення комісійної економічної експертизи № 16824/18-72/24084/19-72, згідно із висновками якого згідно наданих на дослідження документів, розрахунково підтверджуються реальна процентна ставка в розмірі 13,16 % та абсолютне подорожчання кредиту в розмірі 56358,70 доларів США. При цьому, експерти зробити висновок, що оскільки при виконанні розрахунку реальної процентної ставки враховується номінальна процентна ставка, визначена в кредитному договорі, а процентні ставки за договором про надання кредиту в національній та іноземній валюті суттєво відрізняються, то визначення реальної процентної ставки по договору про надання кредиту в іноземній валюті із застосуванням процентної ставки по кредиту в іноземній валюті при виконанні розрахунку в національній валюті України є економічно необґрунтованим. Відповідно до ч. 1 ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Згідно із постановою Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 405/2823/15-ц, встановлено, що: «Плаваюча процентна ставка - це процентна ставка за середньо- і довгостроковими кредитами, розмір якої може змінюватися банком в односторонньому порядку та у строки, передбачені умовами кредитного договору. Перегляд її здійснюється через узгоджені між банком і кредитором проміжки часу. У разі зміни договору, як зазначено в частині третій статті 653 ЦК України, зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватися і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. Укладаючи кредитний договір, сторони домовилися, що для розрахунку процентів за кредитом буде використовуватися плаваюча процентна ставка, яка складається з фіксованого процента (у розмірі 4,99 % річних) + FIDR (процентна ставка за строковими депозитами фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк до 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору). При цьому сторони висловили свою цілковиту згоду щодо передбаченої договором зміни плаваючої процентної ставки. Отже, виходячи з умов кредитного договору зміна розміру ставки FIDR не є зміною процентної ставки в односторонньому порядку, оскільки вона прямо передбачена умовами двостороннього кредитного договору. Встановлені у висновку експертизи обставини щодо реальної відсоткової ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту самі по собі не можуть слугувати підставою для визнання недійсними оспорюваних правочинів. Крім того, при використанні плаваючої процентної ставки за кредитом неможливо з точністю встановити наперед показники реальної відсоткової ставки та абсолютного подорожчання кредиту». Таким чином, вимоги за зустрічним позовом є недоведеними та не обґрунтованими. У відповідності до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову в повному обсязі. Щодо посилань представника банку про застосування до позовних вимог за даним позовом позовної давності, слід зазначити наступне. Відповідно до абз. 2 та 3 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року N 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, судом встановлено, що позов [PERSON] не доведено, що в свою чергу слугує підставою для відмови у задоволенні позову як самостійною підставою. Згідно із вимогами статті 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору в сумі 13091,15 грн. покладаються на відповідача за первісним позовом.

Outcome: approved