Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-27 00:00:00

В березні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання права власності на рухоме майно за набувальною давністю. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до рішення № 695 Шевченківської районної адміністрації в місті Києві від 04.06.1999 року за адресою [ADDRESS] був встановлений металевий гараж. Починаючи з 1999 року батько позивача [PERSON] почав користуватись гаражем. З 2010 року гаражем почав також користуватись і позивач та продовжує ним користуватись по сьогодні. [INFO] року батько позивача помер, а позивач прийняв спадщину після його смерті. Оскільки позивач добросовісно та відкрито володіє гаражем протягом періоду з 2010 року та з огляду на відсутність інших осіб, які б заявили про свої права на це майно немає, [PERSON], із посиланням на ст.ст. 344 та 392 ЦК України, просив суд визнати за ним право власності на рухоме майно, а саме: металевий гараж за адресою: [ADDRESS] 02.08.2017 року відповідач надав свої заперечення на позов, в яких просив суд відмовити у задоволенні позову. При цьому посилався на те, що Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація не є належним відповідачем по справі, оскільки не є органом місцевого самоврядування, в зв'язку із відсутністю повноважень на розпорядження землями комунальної власності. Окрім того, гараж як рухоме майно, мало бути збудоване на земельній ділянці. Проте, земельну ділянку ні батькові позивача, ні позивачу не було виділено органом місцевого самоврядування для цієї мети. Також зазначав, що металевий гараж є лише тимчасовою спорудою, а тому право власності на них не оформлюється. Також представник відповідача звернувся до суду із клопотанням про заміну неналежного відповідача належним - Київською міською радою. Суд, розглянувши вказане клопотання представника відповідача, відмовив у його задоволенні, оскільки здійснити заміну неналежного відповідача можливо лише за клопотанням позивача, а такого клопотання або згоди позивача до суду не надійшло. Тому, судом було залучено Київську міську раду до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. 02.08.2017 року представник позивача звернувся до суду із клопотанням про допит свідків, яке судом було задоволено. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд про його задоволення. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав та заперечував проти його задоволення. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON], яка є сусідкою позивача, пояснила суду, що гараж надавався батьку позивача та позивач вже п'ять років користується даним гаражем. Гараж збудований років 15 тому. В судовому засіданні свідок [PERSON], який є сусідом позивача, зазначав, що після смерті батька позивач користується гаражем. Гараж побудовано років двадцять тому. Суд, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, допитавши свідків, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до розпорядження Шевченківської районної державної адміністрації міста Києва від 04.06.1999 року № 695, було погоджено інваліду ІІ групи [PERSON] установку збірно-розбірного гаражу в садибі [ADDRESS] для утримання автомобіля. Заборонено виконання будь-яких капітальних робіт до вирішення питання згідно чинного законодавства. Зобов'язано [PERSON] укласти в установленому порядку договір на оренду земельної ділянки, а також підтримувати санітарний стан на прилеглій гаражу території (а.с. 31). [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, яка наявна в матеріалах справи (а.с. 5). 18.12.2014 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Міхніч Т.І. із заявою про прийняття спадщини після смерті його батька - [PERSON] (а.с. 5 зворот). Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Згідно із п.п. 9-11, 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Якщо особа, яка заявляє про давність володіння, заволоділа чужим майном на підставі договору з його власником (оренди, зберігання тощо), який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності за відповідними вимогами (частина третя статті 344 ЦК). При цьому строк позовної давності починає обчислюватись з моменту закінчення строку дії договору, якщо інший строк повернення речі не був установлений самим договором. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Разом із цим, в ході судового розгляду позивачем не було доведено того, що в даному випадку відбулось добросовісне заволоділа чужим майном або безхазяйною річчю, оскільки доказів того, що вказаний металевий гараж є чужим майном, або належить будь-якій іншій особі не надано Як і не надано доказів встановлення металевого гаражу за адресою: [ADDRESS], на земельній ділянці, якою володів батько позивача на певній правовій підставі. Доказів укладення договору оренди земельної ділянки, на якій встановлено гараж суду не надано, як і не надано доказів встановлення самого гаража. Окрім того, органом, уповноваженим управляти майном відповідної територіальної громади міста Києва відповідно до Земельного кодексу України є Київська міська рада, а позов заявлено до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, яка не є таким органом, а отже позовні вимоги також заявлені до неналежного відповідача. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed