Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-15 00:00:00

В вересні 2014 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з даним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що між нею та відповідачем10 липня 2008 року був укладений кредитний договір №850733/ФЛ, відповідно до якого банк надав їй кредит у розмірі 82880,00 доларів США, для купівлі квартири, строком до 12 червня 2028 року, зі сплатою 14,49% річних. Окрім того, вказує, що в забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, 10 липня 2008 року між нею та відповідачем було укладено іпотечний договір №850733/ФЛ-1, предметом якого є квартира [ADDRESS]. Проте, при укладанні кредитного договору банком було порушено її законні права та інтереси, оскільки сам кредитний договір за змістом і текстом не відповідає законодавству України, її інтересам та волі та обмежує її права, як споживача, встановлені ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживача». При цьому, позивач зазначала, що спірний кредитний договір не відповідає чинному законодавству, оскільки кредитні кошти були надані в іноземній валюті без отримання індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій. Крім того, в порушення ч. 12 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач не повідомив її про те, що послуги банку, зважаючи на їх ціну (вартість), явно не задовольнятимуть її вимоги та інтереси, а також, не повідомив, що вартість кредиту може істотно зрости, ніж це очікувалось під час укладення договору. Крім цього, позивач вважає, що кредитний договір суперечить пп.9 п.2 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки, відповідно до п. 5.1.,5.2., 5.3. кредитного договору за невиконання або неналежне виконання умов договору несе відповідальність лише позичальник і жодним чином не відображено відповідальності банку. З посиланням на вищевказані підстави позивач просить визнати недійсним кредитний договір з моменту його укладення та застосувати наслідки недійсності правочину, а саме: зобов'язати відповідача повернути їй сплачені відсотки, пеню, штрафні санкції, комісії. В судове засідання позивач не з'явився, сповіщений належним чином про час та місце слухання справи, направив до суду свого повноважного представника, який у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. При цьому вказував, що позивач була знайома з усіма умовами кредитного договору, що підтверджується її власним підписом на кредитному договорі. Також, зазначав, що надання кредитних коштів в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі з наступних під став. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 10 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі-відповідач/банк) та [PERSON] (далі-позивач/позичальник) було укладено кредитний договір №850733/ФЛ (далі-кредитний договір), відповідно до умов якого банк надав позивачу кредит у розмірі 82880,00 доларів США, на придбання квартири, строком до 12 червня 2028 року, зі сплатою 14,49% річних(а.с.8-14). Того ж дня, в забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки №850733/ФЛ-1, предметом якого є нерухоме майно, а саме: [ADDRESS] (а.с.15-18). Відповідно до ч.1ст.1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст.627 ЦК України та відповідно до ст.6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При цьому, п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснює, що суди при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Положеннями ч.1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також, моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Разом з тими, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається з умов кредитного договору, сторони досягли згоди з усіх його істотних умов та отримали те, на що вони розрахували при укладенні договору, а отже, суд приходить до висновку, що позивач була обізнана про усі умови кредитування, що підтверджується наявністю підпису позивача на кредитному договорі. При цьому, щодо посилань позивача на невідповідність умов кредитного договору положенням чинного законодавства з підстав того, що кредитні кошти були надані в іноземній валюті без отримання сторонами договору індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому, вищезазначена стаття Конституції України визначає лише правовий статус грошової одиниці України. Відповідно до ст.192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання зо номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня; іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні; сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Основним законодавчим актом, який установлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язкисуб'єктів валютних відносин є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» 19 лютого 1993 року №15-93 (далі - Декрет). Відповідно до ст.5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій, що видаються Національним Банком України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 Декрету. Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вищезазначені операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року №275, в п.5.3, якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ. Тому, банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Крім того, згідно з п.1.5. Положення Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого Постановою Правління Національного банку України №483 від 14.10.2004 року, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, зокрема, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). За таких обставин, отримання та повернення кредиту, а також, сплата процентів за користування кредитом в іноземній валюті дозволено за умови, що стороною кредитної операції буде уповноважений банк, який має належним чином оформлену банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій кредитування в іноземній валюті. Таким чином, вище зазначене спростовує твердження позивача про невідповідність положень кредитного договору положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та жодним чином не зачіпає інтереси позивача, як споживача. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також, достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а позовні вимоги щодо визнання кредитного договору недійсними не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed