Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-08 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу кредитором спадкодавця за кредитним договором №б/н від 06.09.2007 року в розмірі 11053,67 грн. та судові витрати по справі у розмірі 2102,00 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно кредитного договору від 06.09.2007 року [PERSON] було надано кредит у розмірі 8000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Заявою позичальника підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. [INFO] позичальник [PERSON] помер. У зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] зобов`язань за кредитним договором від 06.09.2007 року в частині своєчасного повернення кредиту, за ним станом на 10.11.2019 року рахується заборгованість в розмірі 11053,67 гривень - заборгованість за тілом кредиту. Спадкоємцем після смерті позичальника є відповідач [PERSON] , так як остання проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. 17.01.2019 року банком направлена претензія (вимога кредитора) до Виноградівської державної нотаріальної контори. 01.02.2019 року банком отримано відповідь з Виноградівської державної нотаріальної контори, в якій зазначено, що спадкоємці померлого [PERSON] , із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не зверталися та спадкова справа після смерті спадкодавця заведена на підставі претензії АТ «КБ «ПриватБанк». Посилаючись на ст.ст. 1269, 1270, 1273 ЦК України, позивач вважає, що відповідач прийняв спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов`язання померлого позичальника. Спадкування обов`язків відбулося відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, так як відповідач не відмовився від спадщини у передбачені цивільним законодавством строки, а саме 6 місяців від дня відкриття спадщини. 30.09.2019 року до спадкоємця [PERSON] було направлено лист-претензію, згідно якої позивач пред`явив свої вимоги, але ніяких дій не було виконано. У зв`язку з викладеним, АТ КБ «Приватбанк» просить стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та судові витрати по справі. Представник позивача в судове засідання не з`явився, проте подав заяву, в якій справу просив розглядати за його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач, будучи повідомленим про день, час та місце розгляду справи належним чином своєчасно, в судове засідання з невідомих суду причин не з`явився і від нього не надійшло жодного клопотання про відкладення слухання справи або поважні причини неявки, тому на підставі ст.280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, в зв`язку з чим підписав заяву від 06.09.2007 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку складає між ним і Банком Договір про надання банківських послуг, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України - «Позика», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. [INFO] позичальник [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 09.11.2016 року. У зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] умов договору, відповідно до наданого представником позивача розрахунку заборгованості, станом на 10.11.2019 року заборгованість позичальника перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» по укладеному договору від 06.09.2007 року становить 11053,67 грн., яка є заборгованістю за тілом кредиту, в тому числі і за простроченим тілом кредиту. Зі змісту ст.ст. 608, 1218, 1219 ЦК України вбачається, що у зв`язку зі смертю боржника припиняються лише ті зобов`язання, які нерозривно пов`язані з його особою і не можуть бути виконані іншою особою, у той час як у результаті спадкування до спадкоємця переходять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на час відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Позивачем у позовній заяві зазначається, що спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини є [PERSON] , що підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідача, де в якості адреси реєстрації зазначена: [ADDRESS] . Виходячи із вищенаведеного, спадкоємець [PERSON] мала право подати заяву про прийняття або відмову від спадщини у строк з 06.11.2016 року по 06.05.2017 року. АТ КБ «Приватбанк» було складено претензію кредитора в порядку ст. 1218 ЦК України до спадкоємця, яку 17.01.2019 року було направлено до Виноградівської державної нотаріальної контори. Листом Виноградівської державної нотаріальної контори Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» 01.02.2019 року було повідомлено про те, що спадкова справа після смерті [PERSON] заведена на підставі претензії кредитора АТ КБ «Приватбанк». Повідомити спадкоємців не має можливості, оскільки дані про останніх відсутні в нотаріальній конторі. Таким чином, позивач вважає, що відповідач прийняв спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов`язання померлого позичальника. Спадкування обов`язків відбулося відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, так як відповідач не відмовився від спадщини у передбачені цивільним законодавством строки, а саме 6 місяців від дня відкриття спадщини. Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 5, 6 статті 81 ЦПК України). Згідно з статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За правилами частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з правилами статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини слід вважати день смерті особи, зазначений у свідоцтві про смерть, виданим відповідним державним органом реєстрації актів цивільного стану. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами статті 29, частини другої статті 1221 ЦК України. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця. Відповідно до частини 1, 2 статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Разом з тим, відповідно до статті 1224 ЦК України визначено коло осіб, які не мають права на спадкування. Відповідно до частини 1, 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Зі змісту статті 1281 ЦК України вбачається, що кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від дня настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги (зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2018 року у справі № 14-53цс18). У цій справі про стягнення кредитних коштів з відповідача [PERSON] , яка як спадкоємець померлого позичальника має прийняти на себе зобов`язання за кредитним договором від 06.09.2007 року, на банк покладався обов`язок довести, що відповідач є спадкоємцем за заповітом чи за законом за померлим позичальником (частина 1 статті 1268 ЦК України), оскільки без доведення цього факту взагалі втрачається право банку на пред`явлення вимоги у порядку статті 1281 ЦК України. Та обставина, що відповідач зареєстрований з померлим позичальником за однією адресою, без доведеності обставин, встановлених частиною 1 статті 1268 ЦК України (відповідач входить до кола спадкоємців померлого позичальника), не дає підстав вважати, що відповідач відповідно до частини 3 статті 1268 ЦК України прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Крім того, на запит суду Великоком`ятівською сільською радою Виноградівського району листом №02-23/726 від 25.09.2020 року повідомлено, що [PERSON] вибула 27.01.2020 року на ПМЖ в США, Флорида м.Норд Порт. Суд вважає помилковим посилання позивача в обґрунтування позову на прийняття відповідачем [PERSON] спадщини за померлим [PERSON] на відмітку в її паспорті щодо реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , оскільки законодавець пов`язує прийняття спадщини особою саме з фактом постійного проживання з спадкодавцем, а не реєстрацією місця проживання. Суд констатує, що відмітка в паспорті про реєстрацію місця проживання не є безумовним свідченням постійного проживання особи за такою адресою, як про це вказує позивач. Таким чином, належних та допустимих доказів про те, що відповідач [PERSON] на момент смерті позичальника [PERSON] проживала разом з ним матеріали справи не містять. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Докази, що представлені суду, не дають підстав вважати доведеним ту обставину, що відповідач [PERSON] є спадкоємцем за померлим позичальником [PERSON] , внаслідок чого не можна вважати доведеним право банку на пред`явлення вимоги до відповідача у порядку статті 1281 ЦК України про стягнення заборгованості за кредитним договором від 06.09.2007 року. Крім того, положеннями статті 1282 ЦК України визначено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Позивач, в свою чергу не надав суду належних та допустимих доказів того, що спадкодавцю за життя належало будь-яке (рухоме, нерухоме) майно чи право на таке майно, що відповідач отримав у спадщину та може за його рахунок задовольнити вимоги позивача. Отже, будь-якого майна після смерті [PERSON] відповідачу не передано, в матеріалах справи відсутні відомості стосовно наявності майна, яке б перейшло у спадщину відповідачу. Таким чином, при вирішенні спору про стягнення із спадкоємців коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані з колом спадкоємців, належністю спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, його вартістю та дотриманням кредитором визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Таким чином, диспозитивність цивільного судочинства унеможливлює витребування доказів за ініціативою суду, а позивач своїми правами щодо предмета спору, в тому числі щодо витребування доказів не скористався. Враховуючи, що предметом спору у цій справі є вимоги кредитора до спадкоємця про стягнення заборгованості за кредитним договором, АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язано було довести ті обставини, на які воно посилалося як на підставу свої вимог, тобто подати суду докази наявності у спадкодавця майна та його вартості, кола спадкоємців, які прийняли спадщину, а у випадку неможливості надати такі докази - заявити клопотання про їх витребування, однак з дотриманням правил та процедур, встановлених ЦПК України. Оскільки позивачем у справі не доведено, що відповідач [PERSON] є спадкоємцем після смерті [PERSON] та що вона прийняла спадщину після його смерті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором є недоведеними. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати по справі підлягають віднесенню на рахунок позивача.

Outcome: dismissed