Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-17 00:00:00

В березні 2018 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини. В обґрунтування позову зазначила, що відповідач є батьком малолітнього [PERSON],[INFO]. Шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17.03.2016 року. Позивачка з дитиною є особою, яка внутрішньо переміщення з місць проведення антитерористичної операції. З 2011 року відповідач мешкає окремо та не надає матеріальної допомоги на утримання дитини. Просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина [PERSON],[INFO] у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімум для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, про що свідчать оголошення на сайті « Судова влада» у судові засідання двічі поспіль не з'явився, без повідомлення причин, відзив на позов не надавав. Відповідно до п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставляння у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Згідно з ч. 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не надав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, суд визнав можливим її заочний розгляд, на підставі наявних у ній доказів. Судовим розглядом встановлено, що позивачка та її син є внутрішнього переміщеними особам з місць проведення антитерористичної операції, що підтверджується довідками № 0000088447 від 17.01.2017 року виданими управлінням праці та соціального захисту населення Ізюмської міської ради ( а.с.7-8). Сторони перебували у шлюбі з 10 липня 2009 року, який було розірвано на підставі рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 березня 2016 року ( а.с.6). Відповідач є батьком малолітнього [PERSON], [INFO],що підтверджується копією свідоцтва про народження ( а.с.9). Малолітній [PERSON] проживає разом з матір'ю та знаходиться на її утриманні ( а.с. 8). Згідно статті 180 СК України батьки зобов'язанні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, в статті № 51 Конституції України від 28 червня 1996 року, а саме: Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Аналогічне твердження закріплене і в ст.180 Сімейного Кодексу України. В принципі № 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, записано: «Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення». В ч. 2 ст.3 Конвенції про права дитини, що діє на Україні з 27 вересня 1991 року вказано: «Держави-учасники зобов'язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обов'язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402 зазначено, що «Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних доля всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею №11 цього ж Закону вказано, що «Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини». Згідно статті №12 цього закону вказано, що «Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці».

Outcome: partial