Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-06 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 04.10.2013 року у сумі 137900,08 грн та судовий збір в сумі 2102,00 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 04 жовтня 2013 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір № б/н, згідно якого відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. В порушення умов кредитного договору відповідач кредит своєчасно не повернув внаслідок чого утворився борг, який станом на 31.03.2020 року становить 174211,00 грн., з яких: 1990,96 грн - заборгованість за тілом кредиту; 168889,05 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 3330,99 грн - нарахована пеня. Оскільки відповідачем кредитні зобов`язання не виконані, сума боргу підлягає примусовому стягненню, а саме в сумі: 137900,08 грн, з яких: 1990,96 грн - заборгованість за тілом кредиту; 135909,12 грн - заборгованість за нарахованими відсотками. Ухвалою судді від 14 червня 2020 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. У відповідності до вимог ст. 280-281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлявся про перебування в провадженні суду даної справи на адресу поштову адресу за зареєстрованим місцем проживання, однак у встановлений судом термін відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи з викликом сторін не подав, крім того, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Дослідивши обставини справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. 04.10.2013 року [PERSON] підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, у тексті якої останній у графі «Ознайомившись із Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами ПриватБанку, виявляю бажання оформити на своє ім`я» жодних позначок не проставила. Тобто, у зазначеній заяві наміру або бажання оформити на своє ім`я кредитну картку або будь-яку іншу картку відповідач шляхом проставлення позначки чи в інший спосіб не виявила /а.с. 18/. Позов про стягнення з [PERSON] заборгованості, Банк обґрунтовував тим, що відповідачу було збільшено кредитний ліміт до 2000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, та остання має заборгованість з тілом кредиту у розмірі 1990,96 грн, саме на підставі вказаної анкети-заяви від 04.10.2013, зобов`язання за яким не виконала, у зв`язку із чим і виникла заборгованість. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно вимог чинного законодавства України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов`язанні строк (термін) його виконання (ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України). За змістом ст. ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим до його виконання. Як передбачено ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За нормами частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовий формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінювалися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовий формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Доказами є будь-яки фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України). Згідно приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України). Зважаючи на викладене, кожна сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивач та відповідач). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам фактичних матеріалів і доказів не збирає. За положеннями ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює докази належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності. Анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанк від 04.10.2013, надана АТ КБ «ПриватБанк» на підтвердження своїх вимог до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості, не підтверджує наміру відповідача про отримання кредитної картки, про що свідчить відсутність необхідної відмітки у графі з переліком карток та суми бажаного кредитного ліміту за платіжною карткою «Універсальна», а також відсутність відмітки у графі «Пам`ятку клієнта, що містить, в тому числі, Тарифи і основні умови обслуговування та кредитування, отримав та ознайомився з її змістом під розписку». Надані позивачем витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містять підпису відповідача, як то передбачено анкетою-заявою, та не є належними доказами надання відповідачу кредиту у розмірі 2000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок /а.с.19-53). Належних доказів того, що 04.10.2013 чи в подальшому відповідачу була видана саме кредитна картка, та, що відповідач користувався кредитними коштами матеріали справи не містять. Рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних відносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Згідно з наданим позивачем розрахунком /а.с.11-12/, вбачається, що станом на 31.03.2020 року [PERSON] має перед АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 04.10.2013 року в сумі 174211,00 грн., з яких: 1990,96 грн - заборгованість за тілом кредиту; 168889,05 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 3330,99 грн - нарахована пеня. З цього розрахунку вбачається, що [PERSON] отримала від АТ КБ «Приватбанк» у кредит кошти в загальній сумі 1990,96 грн, а повернула остання 1969,01 грн. Зважаючи на те, що для стягнення процентів за користування кредитом і неустойок правові підстави відсутні, так як сторони не досягли по них згоди у письмовій формі (правове обґрунтування цього висновку наведене вище), однак, враховуючи, отримання відповідачем коштів в сумі 1990,96 грн - тіло кредиту, які фактично отримані та використані позичальником, в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» в повному обсязі не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому АТ КБ «Приватбанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. За вказаних обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, слід стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 04.10.2013 року в сумі 21,95 грн (1990,96 -1969,01 = 21,95). Позивачем понесені та документально підтверджені судові витрати, які відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог (21,95 *2102/137900,08 =0,33). На підставі викладеного,

Outcome: partial