Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-25 00:00:00

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовом про стягнення з [PERSON] (надалі - [PERSON] ) заборгованості за кредитом в сумі 127 847,50 грн., яка утворилась за договором від 03.04.2008 р. б/н. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач вказує, що відповідач за вказаним вище договором отримав кредит в сумі 4000 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Однак, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим, станом на 31.01.2019 року, за останнім утворилась заборгованість у сумі 127 847,50 грн., яка складається з 3 916,97 грн. - заборгованості по кредиту та 123 930,53 грн. - заборгованості по відсоткам за користування кредитом. На підставі викладеного, позивач просить суд позов задовольнити. Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26.06.2019 р. у справі № 333/1327/19 судом задоволено позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК», стягнуто з [PERSON] 3 916,97 грн. заборгованості по кредиту та 123 930,53 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом. 13.11.2019 р. на адресу суду надійшла заява [PERSON] про перегляд заочного рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26.06.2019 р. у справі № 333/1327/19. Ухвалою від 03.12.2019 р. судом прийнято до розгляду заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення від 26.06.2019 року у цивільній справі №333/1327/19. Ухвалою від 18.02.2020 р. заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення від 26.06.2019 року у цивільній справі №333/1327/19 задоволено, заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26.06.2019 року у цивільній справі №333/1327/19 скасовано, розгляд справи призначено проводити в порядку загального позовного провадження. Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги повному обсязі з підстав, викладених у позові, просив суд позов задовольнити. Відповідач та представник відповідача заперечили проти заявлених вимог, про що виклали у відзиві на позовну заяву (а.с. 147-150). Також, просили суд застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин. Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, заслухавши пояснення учасників процесу, судом встановлені наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Судом встановлено, що 03.04.2008 року та 30.03.2012 р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] підписано Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Зміст вказаних вище Анкет-заяв про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку свідчить, що Позичальник ознайомлений та згодний з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку. Позичальник погодився, що ця заява разом із пам`яткою Клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Також, вбачається, що 03.04.2008 р. відповідачем підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», якою сторонами погоджено тип картки, тип кредитної лінії, базову відсоткову ставку на місяць, строк внесення щомісячних платежів, тощо. Судом відхиляється доводи відповідача про те, що на вказаній вище довідці (а.с. 9) стоїть не підпис відповідача, а іншої особи, оскільки, як вказує відповідач, біля підпису не зазначено прізвища, ім`я, по-батькові особи, що здійснила підпис. Так, суд виходить з того, що жодних доказів на підтвердження вище зазначеного відповідачем до матеріалів справи не надано, а тому такі твердження відповідача не приймаються судом до уваги. Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України (ЦК України), зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до вимог закону, умов договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається крім випадків, передбачених законом. Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов вказаних вище Анкет-заяв про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, Банк відкрив Позичальнику картрахунки за №№ [NUMBER] , [NUMBER] , із встановленням кредитного ліміту на суму 4 000 грн., зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня - листопада 2015 р. Даний факт підтверджується випискою по особовому рахунку відповідача (а.с. 106-111) та довідкою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 17.02.2020 р. № 30.1.0.0/2-20190228/927 (а.с. 105). Згідно з статтею 1049 згаданого Кодексу, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як встановлено судом, відповідач прийняті зобов`язання з повернення суми кредитного ліміту в строк до 30.11.2015 р. не виконав, внаслідок чого за останнім виникла заборгованість в сумі 3 916,97 грн. по тілу кредиту. Факт наявності наведеної вище заборгованості, яка виникла на підставі підписаними між сторонами Анкетами-заявами про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 03.04.2008 року та 30.03.2012 р. підтверджується наявними в матеріалах цієї справи доказами й не спростований відповідачем в ході розгляду цієї справи. Відповідач в ході розгляду цієї справи просив суд застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За змістом ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. З огляду на викладене, судом встановлено, що відповідачем здійснено останнє поповнення карткового рахунку - 23.11.2015 р. в сумі 200 грн. Даний факт підтверджується наявною в матеріалах цієї справи випискою з особового рахунку [PERSON] , наявним розрахунком заборгованості (а.с. 4-7) та не заперечувався сторонами в ході розгляду цієї справи. За таких обставин, враховуючи, що остання банківська операція з погашення суми боргу за кредитною карткою відбулась - 23.11.2015 р., а позивач звернувся до суду - 06.03.2019 р., тобто поза межами 3-річного строку, передбаченого ст. 257 ЦК України, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог в частині стягнення суми основного боргу по тілу кредиту в розмірі 3 916,97 грн. у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Крім того, розглянувши вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з [PERSON] 123 930,53 грн. відсотків за користування кредитом, суд виходить з наступного. Як встановлено вище матеріалами справи, підписаною відповідачем Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» між сторонами погоджено базову відсоткову ставку на місяць - 1,9%, що становить 22,8% на рік та відсоткову ставку в місяць на суму несанкціонованого перевищення ліміту кредитування - 2,85%, що становить 34,2% на рік. Згідно з доданого до матеріалів справи розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем нараховано відсотки за користування кредитом в сумі 123 930,53 грн. за загальний період з 20.03.2008 р. по 30.12.2018 р., з яких: за період з 07.04.2008 р. по 31.12.12 р. відсоткова ставка становить 22,80% на рік, за період з 01.01.2013 р. по 29.08.2014 р. - 30% на рік, за період з 01.09.2014 р. по 31.03.2015 р. - 34,8% на рік та за період з 01.04.2015 р. по 31.10.2018 р. - 43,20% на рік. Розглянувши наведений вище розрахунок заборгованості з відсотків за користування кредитом, судом враховано, що строк дії перевипущеної картки за № [NUMBER] , тобто визначений сторонами строк кредитування, встановлений до останнього дня листопада 2015 року, тобто до - 30.11.2015 р. У зв`язку з чим, суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Наведена вище правова позиція узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 28.03.2018 р. у справі № 444/9519/12, який суд враховує в силу вимог ч. 4 ст. 264 ЦПК України. З огляду на викладене, судом відхиляються аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України, останній має право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. За таких обставин, судом визнається необґрунтованим та безпідставним нарахування позивачем відсотків за користування кредитом в сумі 117 727,30 грн. за період з 01.12.2015 р. по 30.12.2018 р., тобто за період після спливу визначеного договором строку кредитування - 30.11.2015 р. У зв`язку з чим, у задоволенні вимог заявлених в цій частині судом відмовляється у зв`язку з необґрунтованістю. Також, розглянувши решту вимог позивача в частині заявлених до стягнення суми відсотків за користування кредитом за період з 20.03.2008 р. по 30.11.2015 р., що складає суму в розмірі 6 203,23 грн., суд визнає безпідставним та необґрунтованим нарахування вказаних відсотків, виходячи із розрахунку відсоткової ставки понад 34,2% на рік, оскільки матеріали справи не містять доказів узгодження між сторонами відсоткової ставки, що перевищує 34,2% на рік. Так, судом відхиляються посилання позивача на Умови та правила надання банківських послуг, до яких, як вказує позивач, приєднався [PERSON] , підписавши 03.04.2008 року та 30.03.2012 р. Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, з огляду на наступне. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Дослідивши додані АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до матеріалів справи Умови та Правила надання банківських послуг, судом встановлено, що останні не містять жодних підтверджень, що саме ці Умови та Правила розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкети-заяви від 03.04.2008 року та 30.03.2012 р., а також те, що вказані Умови та Правила на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо збільшення розміру заявлених до стягнення процентів за користування кредитними коштами, виходячи із розміру 43,20% на рік. Крім того, суд виходить з того, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Також, суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (03 квітня 2008 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (06 березня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність в Анкетах-заявах від 03.04.2008 року та 30.03.2012 р. домовленості сторін щодо збільшення АТ КБ «ПриватБанк» в односторонньому порядку розміру процентів за користування кредитними коштами узгодженому сторонами в Довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», суд дійшов висновку, що надані банком Умови та правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Отже, надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкетах-заявах позичальника, які безпосередньо підписані останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, що містяться в матеріалах даної справи, які не визнаються відповідачем та не містять його особистого підпису, не можуть розцінюватись як частина кредитного договору, укладеного між сторонами 03 квітня 2008 року шляхом підписання Анкети-заяви та продовженого підписанням Анкети-заяви 30.03.2012 р. Наведена вище правова позиція узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17. За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір відсотків за користування кредитом, що перевищує розмір 34,2% на рік. Оскільки збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду та суд не наділений правом самостійно визначати іншу процентну ставку, за якою нібито мав оплачуватись кредит, всупереч заявленим позовним вимогам,

Outcome: dismissed