Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

В березні 2013 року позивач звернувся з позовом, який уточнив 19 лютого 2014 року, про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором В уточненому позові (а. с. 124) зазначає, що 27 липня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є позивач, та приватним підприємством «Зернодар» укладений договір відновлюваної кредитної лінії № 10, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у сумі 650000 грн. В забезпечення виконання зобов'язань за договором кредитування позивач, з одного боку, та відповідачі - з другого, уклали договір іпотеки № 10/2-ію від 05.09.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, згідно із яким в іпотеку «Державний ощадний банк України» передано двокімнатну квартиру [ADDRESS], яка належить відповідачам на праві спільної часткової власності. Оскільки позичальник виконував свої зобов'язання за кредитним договором неналежним чином, станом на 12 березня 2013 року утворилася заборгованість в сумі 430778 грн. 92 коп., з яких 284900 грн. складає заборгованість за простроченим кредитом, 79244 грн. 19 коп. - заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом, 14498 грн. 03 коп. - пеня за несвоєчасну сплату відсотків, 52136 грн. 70 коп. - пеня за несвоєчасну сплату кредиту. Так як позичальник належним чином не виконував свої зобов'язання, позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу банківською установою з укладенням договору купівлі-продажу з будь-якою особою з визначенням початкової ціни предмету іпотеки за оцінкою суб'єкта оціночної діяльності. Оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки в силу закону є підставою для виселення мешканців житла, 9 січня 2013 року позивач направив відповідачам вимогу про добровільне звільнення квартири, яка отримана відповідачами. У зв'язку з викладеним позивач просить також про виселення відповідачів з іпотечного житла, а також про стягнення з відповідачів видатків по сплаті судового збору в сумі 3441 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримала вимоги позову. Просить про ухвалення рішення на користь банківської установи. Відповідач [PERSON] від свого імені і як представник за довіреністю процесуальних співучасників - [PERSON] і [PERSON] - проти задоволення позову заперечує з посиланням на те, що договір іпотеки є за своєю природою договором застави, яка припиняється з припиненням зобов'язання, в забезпечення якого застосовано заставу. В силу цивільного закону зобов'язання припиняється ліквідацією юридичної особи, і оскільки позичальник за основним зобов'язанням - приватне підприємство «Зернодар» є припиненим у зв'язку із його ліквідацією та внесенням до Єдиного держаного реєстру запису про його припинення від 16 грудня 2013 року, припиненим є і договір іпотеки, у зв'язку з чим не підлягають задоволенню вимоги позивача. Представник [PERSON] просить про відмову у задоволенні позову. [PERSON] подав зустрічний позов до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання договору іпотеки № 10/2-ію від 05.09.2008 року припиненим. Вимоги по зустрічному позову в судовому засіданні [PERSON] обґрунтовує тими й самими доводами, що і заперечення проти позову первісного. Представник [PERSON] просить про ухвалення рішення на користь свого довірителя. Представник банку проти задоволення зустрічного позову заперечує, посилаючись на те, що в силу ст. ст. 543, 554 ЦК України боржник і поручитель несуть солідарну відповідальність перед кредитором, а зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до п. 4.4. договору про іпотеку зобов'язання за цим договором припиняється з виконанням основного зобов'язання, і оскільки зобов'язання за договором, в забезпечення якого укладений іпотечний договір, є невиконаним на час вирішення справи, більш того, на час звернення позивача до суду з первісним позовом юридична особа - приватне підприємство «Зернодар» існувала, просить про відмову у задоволенні зустрічного позову. Представник третьої особи, належним чином повідомленої про час та місце вирішення справи, до суду не з'явився. Третя особа повідомлення про згоду на участь у справі не надала, що в силу ст. 36 ЦПК України є підставою для розгляду справи без участі її представника. Вислухавши осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить зустрічний позов обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню, і не вбачає підстав для ухвалення рішення за первісним позовом на користь позивача, виходячи з такого. Судом встановлено, що 27 липня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є позивач, та приватним підприємством «Зернодар» укладений договір відновлюваної кредитної лінії № 10, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у сумі 650000 грн. (а. с. 4). В забезпечення виконання зобов'язань за договором кредитування позивач, з однієї сторони, та відповідачі - з другої, уклали договір іпотеки № 10/2-ію від 05.09.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, згідно із яким в іпотеку «Державний ощадний банк України» передано двокімнатну квартиру [ADDRESS], яка належить відповідачам на праві спільної часткової власності (а. с. 21-23). Станом на 12 березня 2013 року у позичальника утворилася заборгованість за кредитним договором в сумі 430778 грн. 92 коп., з яких 284900 грн. складає заборгованість за простроченим кредитом, 79244 грн. 19 коп. - заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом, 14498 грн. 03 коп. - пеня за несвоєчасну сплату відсотків, 52136 грн. 70 коп. - пеня за несвоєчасну сплату кредиту (а. с. 18-20). Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. За змістом ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно із ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, а в силу ст. 575 ЦК іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Зазначені положення узгоджуються із змістом ст. 1 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні та користування іпотекодавця, а іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Як випливає з ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Виходячи із правовідносин, які склалися між сторонами, відповідачі за первісним позовом є майновими поручителями позичальника за кредитним договором - приватного підприємства «Зернодар», які зобов'язалися нести з ним відповідальність за невиконання основного зобов'язання за рахунок переданого ними в іпотеку нерухомого майна. За змістом ст. ст. 14, 526 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, а за змістом ст. 609 ЦК України зобов'язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами, виконання зобов'язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов'язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Судом встановлено, що ухвалою господарського суду Запорізької області від 11.12.2013 року, яка набрала законної сили, позичальник за кредитним договором, в забезпечення виконання зобов'язань по якому укладений договір іпотеки, - приватне підприємство «Зернодар» - ліквідовано (а. с. 139-142). Згідно із ч. 2 ст. 104 ЦК України юридична особа є такою, що припинилася з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення, а в силу ч. 5 ст. 111 ЦК юридична особа є ліквідованою з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Як випливає з витягу з Єдиного держаного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 19.12.2013 року (а. с. 146-147), 16 грудня 2013 року Державною реєстраційною службою вчинений запис про припинення приватного підприємства «Зернодар». У зв'язку з викладеним суд може констатувати, що 16 грудня 2013 року сталося припинення юридичної особи, яка є стороною в зобов'язанні, а саме: боржником; ані законом, ані іншими нормативно-правовими актами її зобов'язання не покладені на іншу юридичну особу, тому в силу наведеної статті 609 ЦК України з цього терміну зобов'язання за кредитним договором є таким, що припинилося. В силу и. 1 ч. 1 ст. 593 ЦК України право застави припиняється у разі припинення забезпеченого нею зобов'язання і ці правила узгоджуються зі змістом ст. 17 Закону України «Про іпотеку», за яким іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Виходячи з етимології іменника «припинення», припиненням є завершення зобов'язань, у зв'язку з яким втрачається юридичний зв'язок сторін в зобов'язанні, а їх взаємні права та обов'язки припиняють існування. Таким чином, суд доходить висновку, що через припинення як основного, так і забезпечувального зобов'язання, з підстав, встановлених законом, на сторони не може бути покладений обов'язок з виконання обов'язків, що передбачені ними, тому, як зазначено, не знаходить підстав для ухвалення рішення на користь позивача за первісним позовом. На зазначений умовивід суду не впливають твердження представника банку про те, що пунктом 4.4. договору іпотеки передбачено припинення іпотеки виконанням у повному обсязі зобов'язання за договором про іпотечний кредит, оскільки з урахуванням правової природи цього договору він є забезпечувальним по відношенню до кредитного договору, тому його припинення логічно пов'язане з виконанням основного зобов'язання. Проте, як передбачено самим договором № 10/2-ію від 05.09.2008 року, в підпункті б) пункту 4.4. якого зазначено, що право іпотеки припиняється і в інших випадках передбачених законодавством України (а. с. 22), виконання зобов'язання не є виключною підставою для його припинення. Підстави ж для припинення зобов'язання, кожна з яких є самостійною, передбачені цивільним законодавством України і містяться в главі № 50 ЦК України. Не спростовують цей висновок суду і доводи про те, що юридична особа-боржник на час звернення до суду не була припинена, оскільки на час ухвалення рішення ця юридична подія сталася, тому суд не вправі вирішувати зобов'язання за договорами, які є припиненими.

Outcome: approved