Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-27 00:00:00

В березні 2015 року позивач - [PERSON] звернувся до суду із позовом до Миколаївської міськради, в якому просив визнати за ним право власності на 2/3 частини житлового будинку [ADDRESS] за набувальною давністю. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 28.08.1998 року відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, він отримав у власність 1/3 частину житлового будинку за вищевказаною адресою. Позивач зазначає, що йому невідомо, чи були успадковані інших 2/3 частини цього будинку, але він починаючи з серпня 1998 року постійно, безперешкодно, добросовісно та відкрито володіє та користується усім будинком, сплачує житлово-комунальні послуги, займається його благоустроєм та підтримує у належному стані. Інші особи, які могли б успадкувати 2/3 частини будинку, жодного інтересу до будинку не виявляють, та не приймають участі в його утриманні. Посилаючись на викладене та на неможливість в позасудовому порядку вирішити виниклий спір, позивач був змушений звернутись до суду із даним позовом. В процесі розгляду справи, ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21.07.2015 року, за клопотанням представника позивача була проведена заміна неналежного відповідача - Миколаївської міськради на належних відповідачів - [PERSON] та [PERSON] В судове засідання позивач не з'явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, його представник підтримав позов у повному обсязі та просив його задовольнити. Відповідачі - [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися, вони постійно проживають у Російській Федерації, тому їх допит здійснювався в порядку окремого доручення відповідно до Конвенції про правову допомогу та правові відносини по цивільним, сімейним та кримінальним справам від 22.01.1993 року. Із протоколів судових засідань Набережночелнінського міського суду Республіки Татарстан від 17.12.2015 р. вбачається, що відповідачі - [PERSON] та [PERSON] у повному обсязі визнали позовні вимоги та не заперечували проти їх задоволення, просили слухати справу у їх відсутність, і наслідки визнання позову суд відповідачам роз'яснив. Заслухавши пояснення представника позивача, свідків - [PERSON], [PERSON], та дослідивши надані суду письмові докази, суд прийшов до наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] на підставі договору дарування від 16.03.1990 року, належав [PERSON] [INFO] [PERSON] померла, і після її смерті 1/3 частину вказаного житлового будинку успадкував її батько - [PERSON], який отримав Свідоцтво про право на спадщину за законом від 25.04.1996 р., а інших 2/3 частин будинку успадкували її дочки - [PERSON] та [PERSON], які отримали Свідоцтво про право на спадщину за законом від 30.04.1998 р. Дане підтверджується довідкою-характеристикою з Миколаївського МБТІ № 1106 від 27.08.98 р. [INFO] у м. Миколаєві помер [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому майно, у тому числі на 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS]. Після його смерті належну йому 1/3 частину спірного житлового будинку успадкував позивач по даній справі - [PERSON], який отримав Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 28.08.1998 р., видане державним нотаріусом П'ятої Миколаївської державної нотаріальної контори. Дане підтверджується матеріалами спадкової справи № 95/98, заведеної П'ятою Миколаївською державною нотаріальною конторою до майна померлого [PERSON] Таким чином, на час розгляду даної справи позивачеві [PERSON] належить 1/3 частина, а відповідачам - [PERSON] та [PERSON] належить 2/3 частини спірного житлового будинку. Із копії технічного паспорту на будинок вбачається, що він має житлову площу 27,9 кв.м., і до нього прилягають господарські та побутові будівлі та споруди - сарай літ. «Б»; вбиральня літ. «В», огорожі № 1,2,5 та споруди № 3,4. Судовим розглядом встановлено, що починаючи з 1998 року позивач постійно користується усім житловим будинком, підтримує його у належному стані, проводить його благоустрій та сплачує усі житлово-комунальну послуги. Відповідно до вимог ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим кодексом. Із системного аналізу зазначеної норми вбачається, що набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов. Для набуття права власності на майно за набувальною давністю необхідно, по-перше, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом із цим, факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство тощо). По-друге, таке володіння має бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до нього як до свого власного (експлуатувати, вживати необхідних заходів для утримання майна у належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги. По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч.2 ст. 344 ЦК особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїх спадкоємцем (правонаступником) вона є). Цей строк відповідно до положень ст. 344 ЦК для нерухомого майна встановлений тривалістю у 10 років. Із урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню оскільки позивач довів належними та достовірними доказами, факт відкритого, добросовісного та безперервного володіння ним спірною частиною житлового будинку [ADDRESS] (2/3 частин вказаного будинку). До того ж, відповідачі [PERSON] та [PERSON] у повному обсязі визнали позовні вимоги [PERSON], що відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України є підставою для задоволення позову. Доказів того, що таке визнання позову суперечить закону чи порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, судом не здобуто. Крім цього, суд виходить із того, що інститут набувальної давності з'явився у цивільному законодавстві України лише з прийняттям ЦК України, і відповідно до пунктів 1,8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК при розгляді справ про набуття права власності за набувальною давністю правила ст. 344 ЦК поширюються на випадки, коли володіння майном почалося за 3 роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК набрав чинності з 01.01.2004 року, то набувальна давність може застосовуватись щодо майна, володіння яким почалося не раніше 1 січня 2001 року. Тобто набувальна давність щодо об'єктів нерухомості може застосовуватись лише після 1 січня 2011 року. Така правова позиція міститься в Ухвалі Верховного Суду України від 20.02.2008 року у цивільній справі № 6-27245св07. Враховуючи викладене, суд вважає необхідним задовольнити позов [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: approved