Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

В вересні 2013 р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ТОВ «Київмостобуд №1», в якому просив суд стягнути на свою користь з відповідача: заборгованість по невиплаченій заробітній платі за період з вересня 2012 р. по 01 березня 2013 р. у розмірі 15 000,0 грн.; середній заробіток за час затримки виплати належної позивачу заробітної плати з 01 вересня 2012 р. по 01 березня 2013 р. у розмірі 11 818,56 грн.; моральну шкоду у розмірі 3 000,0 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він працював на посаді інженера з охорони праці у відповідача з 01 жовтня 2010 р. по 01 березня 2013 р. На момент звільнення відповідачем не проведено розрахунок по заробітній платі за період з вересня 2012 р. по березень 2013 р. в розмірі 15 000,0 грн. На вимогу позивача щодо виплати заробітної плати та видачу повідомлення про розмір заборгованості по заробітній платі відповідач не вчиняє жодних дій, у зв'язку із чим, позивач вимушений був звернутись до суду за захистом своїх прав. Крім того, у зв'язку із невиплатою належної позивачу заробітної плати при звільненні, позивач просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а саме з 01 вересня 2012 р. по 01 березня 2013 р., в сумі 11 818,56 грн. та завдану неправомірними діями відповідача моральну шкоду у розмірі 3 000,0 грн. В судовому засіданні позивач та прокурор, який вступив у справу для забезпечення представництва інтересів позивача, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, та з підстав викладених у позові просили його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, свого представника до суду не направив, хоча про час та місце розгляду справи сторона відповідача була оповіщена належним чином. При цьому до матеріалів справи було додано довідку, згідно якої заборгованість по невиплаченій заробітній платі відповідача перед позивачем за період з вересня 2012 р. по березень 2013 р. становить 6 033,60 грн., більш того, сторона відповідача зазначила, що зобов'язується виплатити зазначену заборгованість позивачу у найкоротший термін. Оскільки позивач не заперечував проти розгляду справи у відсутність представника відповідача, суд ухвалив розглядати справу за наявними матеріалами. Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що позивач працював у відповідача на посаді інженера з охорони праці, був звільнений з посади на підставі ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням). У відповідності з ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Як вбачається з наданої стороною відповідача довідки від 30 грудня 2013 р., наявна заборгованість перед позивачем по невиплаченій заробітній платі у розмірі 6 033,6 грн. за період з вересня 2012 р. по березень 2013 р., при цьому на час розгляду справи в суді вказана заборгованість по заробітній платі позивачу відповідачем не виплачена. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості по заробітній платі у розмірі 6 033,6 грн. з врахуванням прибуткового податку. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за № 13 від 24 грудня 1999р. установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При цьому, враховуючи положення ст. ст. 10, 11 ЦПК України, роз'яснення наданих в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», згідно яких, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин, суд не знаходить вірним розрахунок позивача щодо розміру компенсації за період з 01 вересня 2012 р. по 01 березня 2013 р. та посилання на норми ст.ст. 116-117 КЗпП України, оскільки положення вказаних статей КЗпП України поширюються на правовідносини щодо затримки розрахунку при звільненні, а саме починаючи з 02 березня 2013 р. по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Частиною 1 ст. 2 цього Закону передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі і заробітна плата (грошове забезпечення) (ч. 2 ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). При цьому, враховуючи індекс інфляції за період прострочення сплати належної позивачу суми заробітної плати (квітень - 100%, травень - 100,1%, червень - 100%, липень - 99,9%, серпень - 99,3%, вересень - 100%, жовтень - 100,4%, листопад - 100,2%, грудень - 100,5%), приріст індексу споживчих цін за період невиплати заробітної плати позивачу дорівнює 0,4%, а тому на користь позивача підлягає стягненню сума компенсації втрати частини доходу в розмірі 24,14 грн. за період з вересня 2012 р. по березень 2013 р. За змістом вимог ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 9, 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31 березня 1995 р., згідно з якими розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації. Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує, що при звільненні позивача з займаної посади, відповідачем, як роботодавцем не було проведено з ним остаточного розрахунку, що спричинило у нього негативні зміни у звичайних умовах його життя, що зумовлено витраченням часу на документальне оформлення порушення його прав, тривалого захисту свого порушеного права в суді, а також беручи до уваги, в зв'язку з чим останньому були спричинені моральні страждання, а тому суд вважає, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 2 500,0 грн., які підлягають стягненню з відповідача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 344,1 грн.

Outcome: partial