Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-28 00:00:00

В березні 2016 року позивач звернулась до суду із вищезазначеним позовом, і з урахуванням збільшення, просила: стягнути з відповідача на користь позивача 873 238 грн. 98 коп. В обґрунтування своїх вимог зазначала наступне. 30.08.2012 [PERSON] надала [PERSON] позику в розмірі 380 000 доларів США строком до 01.04.2013 року. На підтвердження отримання від [PERSON] коштів [PERSON] 30.08.2012 року власноручно написав розписку. Проте, в порушення взятих на себе зобов?язань грошові кошти відповідач не повернув. 12.08.2013 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір відступлення права вимоги за договором позики укладеного між [PERSON] та [PERSON] 30.08.2012 року. У зв?язку з невиконанням відповідачем зобов?язань і перед новим кредитором, остання була змушена звернутись з позовом до суду. 20.01.2014 рішенням Дарницького районного суду м. Києва позов [PERSON] до [PERSON] було задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 3 037 340 грн., 3 % річних в розмірі 35 199,86 грн. та судові витрати в розмірі 3 441 грн. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 25.11.2015 року рішення Дарницького районного суду м. Києва залишено без змін. На підставі рішення суду позивачу було видано виконавчий лист по справі, який знаходиться на виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Однак, станом на момент звернення з позовом до суду відповідач ухиляється від виконання рішення суду. Враховуючи положення ч.2 ст.625 ЦПК України та ухилення відповідача від виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва просила стягнути з останнього 3 % річних від простроченої суми за період з 21.08.2013 року по 03.08.2016 року в розмірі 873 238,98 грн. Судові витрати просила покласти на відповідача. Сторони в судове засідання не з?явились, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, відповідно до вимог ст.74 ЦПК України (а.с. 23-24, 30, 32, 34, 40) Разом з тим, позивач та її представник направили до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, а також зазначали, що збільшені позовні вимоги підтримують в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечують (а.с. 41) Зважаючи на викладене та враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для встановлення дійсних взаємовідносин між сторонами, суд вважає за можливе за згодою позивача постановити рішення у справі на підставі наявних доказів в порядку заочного провадження згідно ст. ст.224-226 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, приходжу до наступного висновку. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України) Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В свою чергу, статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, яка в частині 1 вказує на підстави звільнення від доказування, зокрема, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. (ч. 3 ст. 61 ЦПК України) Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України, серед яких можуть бути договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11, ч.2 ст.509 ЦК України) Судовим розглядом встановлено, що 30.08.2012 року [PERSON] надала [PERSON] позику в розмірі 380 000 доларів США строком повернення до 01.04.2013 року. На підтвердження отримання від [PERSON] грошових коштів [PERSON] 30.08.2012 року власноручно написав розписку, копія якої міститься в матеріалах справи (а.с. 7) В порушення взятих на себе зобов?язань, у визначений строк (до 01.04.2013 року) відповідач грошові кошти [PERSON] не повернув. 12.08.2013 року між [PERSON] та [PERSON] (позивач) було укладено договір про відступлення права вимоги за договором позики укладеним між [PERSON] та [PERSON] 30.08.2012 року (а.с. 8-9) Через невиконання відповідачем своїх зобов?язань позивач звернулась до суду з позовом про стягнення боргу. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20.01.2014 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу було задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість в розмірі 3 037 340 грн., 3 % річних в розмірі 35 199,86 грн. та судові витрати в розмірі 3 441 грн., яке станом на 25.11.2015 року набрало законної сили (а.с. 16-17) На підставі рішення суду позивачу було видано виконавчий лист, який перебуває на виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Однак, станом на момент звернення позивача до суду з позовом (28.03.2016 року) рішення Дарницького районного суду м. Києва відповідачем не виконане. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж саму кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) в строк та в порядку, що встановлюється договором (ч.1 ст.1049 ЦК України) Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до положень ст.625 ЦК України. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно правового висновоку ВСУ у справі №6-2759цс15 постанова від 20.01.2016 року, відповідно до ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов?язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов?язання та поширює свою дію на всі види зобов?язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов?язань. Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов?язання слід з?ясувати: чи існує зобов?язання між сторонами, чи це зобов?язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов?язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованість із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Враховуючи, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20.01.2014 року було стягнуто з відповідача на користь позивача 3 % річних за період з 02.04.2013 року по 20.08.2013 року і станом на момент звернення позивача до суду відповідач ухиляється від виконання рішення суду, вимоги щодо стягнення з останнього 3 % річних за період з 21.08.2013 року по 03.08.2016 року в розмірі 873 238,98 грн. підлягає задоволенню в повному обсязі. Крім того, суд зважає на те, що відповідач своїм правом з`явитися в суд і спростувати доводи позивача не скористався, свій контррозрахунок суду не представив, відтак суд виходить з наданого розрахунку позивача. Враховуючи викладене, ст.ст. 3, 4, 10-11, 57, 60, 88, 209, 212-215, 224-228 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved