Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-21 00:00:00

В березні 2019 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідачів про визнання особи такою, що втратила право на частку в майні колишнього колгоспного двору, визнання права власності на спадкове майно та визначення частки в майні колишнього колгоспного двору, посилаючись на те, що станом на 1990-1991 роки домоволодіння, яке розташовано по [ADDRESS] відносилося до колгоспних дворів, в якому проживали п`ятеро осіб. Відповідач [PERSON] до 1991 року вибув з господарства на постійне місце проживання до іншого домоволодіння, з того часу свою частку в майні колишнього колгоспного двору не витребував, тому за пропуском строку давності витребування своєї частки, його доля у майні колишнього колгоспного двору перейшла до інших членів домоволодіння, які залишилися там проживати. [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на 1/4 частку домоволодіння, яку своєчасно прийняв як спадкоємець по закону її син [PERSON] , оскільки почав відкрито користуватися та безперервно володіти спадковим майном. [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на 1/4 частку домоволодіння, яку своєчасно прийняли як спадкоємці по закону її чоловік [PERSON] та донька [PERSON] .. Однак, з причин того, що при житті спадкодавці не отримали правовстановлюючих документів на домоволодіння, вони не можуть оформити на себе право власності на вказане спадкове майно. Просили суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на частку в майні колишнього колгоспного двору, визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частку домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті його матері [PERSON] , визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/8 частку кожному на домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , визначити за ними по 1/4 частки в майні колишнього колгоспного двору, що збереглося по теперішній час. В підготовчому судовому засіданні представник позивачів позов підтримав та просив задовольнити заявлені вимоги. Відповідачі Тарасовецька сільська рада Новоселицького району та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, однак направили до суду заяви, в яких позов визнали та просили розглянути справу у їх відсутності. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, вислухавши пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали справи та враховуючи, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання позову відповідачами не суперечить встановленим обставинам по справі та не порушує права та інтереси інших осіб, дійшов висновку про розгляд справи у підготовчому судовому засіданні та задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до довідки Тарасовецької сільської ради Новоселицького району Чернівецької області № 662 від 21 березня 2019 року станом на 1990-1991 роки домоволодіння, яке розташовано по [ADDRESS] відносилося до дворів колгоспного типу, в якому проживали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. Житловий будинок вказаного домоволодіння побудований в 1987 році на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстрований в Тарасовецькій сільській раді Новоселицького району в погосподарській книзі із наданням відповідної адресної частини, що підтверджується технічним паспортом домоволодіння. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Відповідно до п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР № 45/5 від 31 жовтня 1975 року, п. 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР № 1/5 від 19 січня 1976 року підтвердженням належності будинку служила відповідна довідка виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, в якій, крім підтвердження належності жилого будинку (частини будинку) відчужувачу на підставі запису в погосподарській книзі, повинно бути також зазначено: дані про склад будинку; розмір загальної жилої площі і розмір земельної ділянки. У період чинності Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української СРСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року державна реєстрації нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. Інструкція втратила чинність згідно із наказом державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56. Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, введення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов`язковим. Згідно ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР в редакції 1963 року колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Відповідно до змісту ст. 123 цього Кодексу розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору. Положеннями ст. 126 ЦК УРСР встановлено, що працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 6 постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20, положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Матеріалами справи з`ясовано, що відповідач [PERSON] вибув з вказаного господарства до 1991 року, фактично залишившись бути зареєстрованим у домоволодінні. Після свого вибуття з вказаного домоволодіння більше трьох років будь-яку частку в майні колгоспного двору не витребував по сьогоднішній день, позов визнав, а тому суд вважає, що він втратив частку в майні колишнього колгоспного двору даного домоволодіння. Таким чином, житловий будинок та господарські споруди вказаного домоволодіння належали голові двору [PERSON] та членам двору [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності по 1/4 частці за кожним. Відповідно до свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 18 січня 2012 року [PERSON] змінив ім`я та прізвище на [PERSON] .. [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина на 1/4 частку вказаного домоволодіння. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року, діючої на час виникнення вказаних правовідносин, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при успадкуванні по закону спадкоємцями першої черги є в рівних долях діти, подружжя та батьки померлого. Зі змісту ст. 548 ЦК УРСР вбачається, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно п. 1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Спадщину після смерті [PERSON] своєчасно прийняв її син [PERSON] як спадкоємець за законом першої черги, оскільки почав відкрито користуватися та безперервно володіти спадковим майном, що підтверджується довідкою Тарасовецької сільської ради Новоселицького району № 661 від 21 березня 2019 року. [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої також відкрилась спадщина на 1/4 частку вказаного домоволодіння. Згідно ст. 1218 ЦК України, діючого на час відкриття спадщини, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У відповідності до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадщину після смерті [PERSON] як спадкоємці за законом першої черги своєчасно прийняли по 1/8 частці домоволодіння її чоловік [PERSON] та донька померлої [PERSON] , оскільки на час відкриття спадщини постійно проживали разом із спадкодавцем, що підтверджується довідкою Тарасовецької сільської ради Новоселицького району № 663 від 21 березня 2019 року. Однак, у зв`язку із смертю спадкодавців та відсутністю за ними правовстановлюючих документів на домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачам у видачі свідоцтв про право на спадщину на домоволодіння. Враховуючи, що позивачі є спадкоємцями за законом 1 черги після смерті [PERSON] та [PERSON] , своєчасно прийняли спадщину, інші спадкоємці спадщину не прийняли, то суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, у зв`язку із чим позов слід задовольнити та визнати за позивачами [PERSON] право власності на 3/8 частки, а саме на 1/4 частку домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті його матері [PERSON] та на 1/8 частку домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті його дружини [PERSON] , та за [PERSON] на 1/8 частку вказаного домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті її матері [PERSON] .. Окрім цього, позивачам не визначена частка в майні колишнього колгоспного двору, що збереглася на теперішній час, що унеможливлює отримання ними свідоцтв про право власності на дане нерухоме майно та має значення для визначення частки спадкодавців у спільному сумісному майні. При вирішенні даної позовної вимоги суд виходить з того, що згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за № 20 від 22 грудня 1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Визнання права та зміна правовідношення є встановленими ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів. За змістом ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про визначення за позивачами по 1/4 частці у вказаному домоволодінні, як їх частки в майні колишнього колгоспного двору, що збереглося на теперішній час. На підставі ст.ст. 120, 123, 126 ЦК УРСР в редакції 1963 року, ст.ст. 328, 1218, 1223, 1261, 1268, 1269, 1270 ЦК України, суд

Outcome: approved