Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-06 00:00:00

В березні 2018 року позивач [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом про визнання [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування комунальною квартирою [ADDRESS]. Вказані вимоги позову позивач мотивує тим, що в квартирі посімейного спільного заселення за вищевказаною адресою позивачка зареєстрована разом зі своїм батьком [PERSON], чоловіком [PERSON], та матір'ю [PERSON] З 1990 року батько та матір позивача перестали проживати разом, як подружжя. 26.02.1991 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу, актовий запис № 219. Після розлучення [PERSON] повернулась на своє дівоче прізвище [PERSON] 13.07.2007 року відділом приватизації Деснянської районної у місті Києві держадміністрації було видано свідоцтво про право власності на житло гр. [PERSON] та членам його сім'ї - дружині [PERSON] та дочки [PERSON], що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. На момент приватизації житла місце знаходження відповідача не було відоме, тому автоматично він набув права власності. Через два роки відповідач з'явився та виявив бажання, щоб все було справедливо, подарувати свою частину квартири дочці [PERSON], що підтверджується договором дарування частини квартири від 18.08.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісковою\~Н.А. В подальшому відповідач обіцяв добровільно знятися з реєстрації вказаної квартири, але знову зник. На даний час в квартирі проживає позивачка зі своєї сім'єю, сплачує плату за комунальні послуги. Відповідач не проживає в даній квартирі з 1990 року, особисті речі відповідача в ній відсутні, окрім того він не допомагає сплачувати комунальні послуги, які на нього нараховуються, на підтвердження цього складені Акти про відсутність (не проживання) особи за місцем її реєстрації, які підписані сусідами та завірені печаткою ЖЕД №303, що були складені за період починаючи з 09.06.1999 року по 07.02.2018 року. На даний час відповідач мешкає зі своєю сім'єю в Бортничах, декілька разів [PERSON] з ним бачилась, приїздила до нього з питанням добровільно здійснити зняття з реєстрації. Розмова закінчувалась обіцянками здзвонитись та домовитись. На сьогоднішній день номер мобільного телефону відповідача не є дійсним. У зв'язку з тим, що в квартирі зареєстрований відповідач у позивача виникли труднощі щодо реалізації свого права власності, а саме: сплата додаткових коштів квартплати за відповідача та можуть виникнути труднощі в майбутньому при здійснення свого права при відчуженні не рухомості, так як в квартирі зареєстрована стороння особа.У зв'язку з вищевикладеним позивач вимушена звернутись з даним позовом до суду та просить його задовольнити в повному обсязі, з підстав викладених в ньому. Ухвалою Деснянського районного суму м. Києва від 12.03.2018 року розгляд справи визначений в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у якій визначено відповідачу п'ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Відповідачем у встановлений законом строк до суду не подано відзиву на позовну заяву. Строки для подання відповіді на відзив закінчились, а відтак, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу, відповідачу та третій особі: [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13.07.2017 року, виданого відділом приватизації Деснянської районної у м. Києві держадміністрації на праві спільної власності в рівних долях належалиь кімнати [ADDRESS]. Відповідно до довідки виданої 22.02.2018 року за №102/04/30-1577 в кімнатах [ADDRESS] зареєстровано 4 особи. Відповідно до паспортних даних третьої особи: [PERSON], останній теж зареєстрований за вказаною вище адресою. З наданої копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 14.04.2005 року виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 26.02.1991 року зроблено відповідний запис за №219. Відповідно до договору дарування частини квартири від 18.08.2009 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісковою Н.А., та зареєстрований в реєстрі за №2270 [PERSON] (відповідач по справі) подарував, а обдаровувана [PERSON] прийняла у власність 50/300 частини квартири [ADDRESS]. Як стверджує позивач у поданій до суду заяві на даний час в квартирі проживає вона зі своєї сім'єю, сплачує плату за комунальні послуги. Відповідач не проживає в даній квартирі з 1990 року, особисті речі відповідача в ній відсутні, окрім того він не допомагає сплачувати комунальні послуги, які на нього нараховуються, на підтвердження чого складені Акти про відсутність (не проживання) особи за місцем її реєстрації, які підписані сусідами та завірені печаткою ЖЕД №303, що були складені за період починаючи з 09.06.1999 року по 07.02.2018 року. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов'язані з позбавленням його володінням майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16). Частиною першою статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідач порушує право власності позивача, позбавляє можливості розпорядитись своїм майном на власний розсуд, тобто позивач обмежена у здійсненні свого права власності, а тому суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими і вони підлягають задоволенню. Згідно із ст. 7 Закону України «Про свободу пресування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Враховуючи, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням задоволені, то відповідно до ч. 1 ст. 7 вказаного Закону це і є підставою для зняття уповноваженим органом з реєстрації місця проживання відповідача. На підставі ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати в розмірі 704,00 грн.

Outcome: approved