Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-15 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом, в якому зазначив, що АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 18.04.2008 уклали кредитний договір №ZPPVA8000078044, згідно якого АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 8851,53 доларів США на термін до 17.04.2013, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у зв`язку із чим станом на 10.09.2019 виникла заборгованість в сумі 23807,47 доларів США., яка складається із заборгованості за кредитом (тілом кредиту) в сумі 2251,09 доларів США, заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 13,92 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в сумі 20399,25 доларів США, а також штрафів відповідно до договору в сумі 9,99 доларів США (фіксована частина) та 1133,21 доларів США (процентна складова). У зв`язку із цим, АТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором №ZPPVA8000078044 від 18.04.2008 в розмірі 23807,47 доларів США, що за курсом 25,02грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 10.09.2019 складає 595662,77грн. Пред`явив позов до суду позивач поніс додаткові витрати по оплаті судових витрат у розмірі 8934,94грн., які складаються з судового збору в сумі 8934,94грн. Відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. 18.04.2008 між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитно-заставний договір №ZPPVA8000078044, згідно якого кредитор надав кредит на умовах зворотності та оплатності в розмірі 8851,53 доларів США. Відповідно до розділу 16 договору, сторони погодили кінцевий термін повернення кредиту - 17.04.2013. У 2011 році ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Пологівського районного суду Запорізької області з позовом про стягнення з нього заборгованості. Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 10.02.2012 з нього було стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 4730,91 доларів США. В подальшому ним було повністю виконано дане судове рішення, що підтверджується відповідними квитанціями про сплату. Оскільки було ухвалено судове рішення про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, яке виконано в повному обсязі, то нарахування відсотків та інших платежів за кредитним договором, а також штрафів поза строку дії кредитного договору не передбачено. Таким чином, повне виконання боржником рішення суду, яким з нього достроково стягнуто на користь банку грошові кошти та їх зарахування на банківський розрахунок кредитора свідчить про те, що кредитні правовідносини між сторонами припинились внаслідок виконання, проведеного належним чином. Пред`явлення кредитором вимоги про дострокове стягнення заборгованості та реалізація такого права через рішення суду є волевиявленням кредитора, який бажає повернути достроково надані боржнику кошти через порушення ними кредитної дисципліни, при цьому добровільно відмовляючись отримувати прибуток у вигляді процентів за користування кредитом, які б могли бути отримані до закінчення строку дії кредитного договору. Вимога про дострокове повернення позики та належних процентів може бути задоволена шляхом добровільного повернення позичальником заборгованості або стягнення її в судовому порядку за судовим рішенням. Відповідно до ч.3 ст.1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася на банківський рахунок позикодавця. При зарахуванні грошової суми за рішенням суду на грошовий рахунок позикодавця грошова позика вважається повернутою, а отже є і виконання зобов`язання, що у свою чергу має наслідком припинення іпотек, яким виконувалось таке зобов`язання. Тобто, банк скористався своїм правом, пред`являючи позов до позичальника про стягнення заборгованості та змінив строк основного зобов`язання. Позичальник в свою чергу належним чином виконав рішення суду про стягнення заборгованості, сплативши на рахунок стягувача кредитні кошти. В той час як кредитор, в порушення вимог закону, сплачені кошти зарахував виключно на власний розсуд, що призвело до незаконного та штучного збільшення неіснуючого розміру заборгованості за кредитним договором. Окрім того, згідно з правовим висновком Великої Плати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28.03.2018 у справі №14-10цс18, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. У рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002 №15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. (Постанова Верховного Суду від 25.04.2019 у справі за №175/1387/16-ц). Вищевказана позиція знайшла відображення в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №14-154цс18. Відповідач зазначає, що прийняття судом рішення за позовом кредитора про стягнення з позичальника всієї суми заборгованості за кредитним договором достроково змінює зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту частинами до певної дати на обов`язок по виконанню судового рішення та повернення достроково всієї суми заборгованості за кредитним договором. Продовження нарахування кредитором відсотків, передбачених умовами кредитного договору після реалізації кредитором свого права на дострокове повернення кредиту на день фактичного повернення всієї суми кредиту, стягнутого на підставі судового рішення суперечить таким принципам, як справедливість, добросовісність та розумність, порушує справедливий баланс інтересів сторін договору, створює ситуацію правової невизначеності, оскільки за час виконання рішення продовжують нараховуватись відсотки, розмір яких неможливо прогнозувати та розрахувати, і виконання рішення не звільняє стягувача від обов`язку зі сплати ще відсотків, які кредитор нараховує за період виконання судового рішення. І за такою логікою, після нарахування відсотків за період виконання судового рішення кредитор продовжить нараховувати відсотки до повернення відсотків, нарахованих за час виконання судового рішення, і так до безконечності. Верховний Суд правомірно підкреслює, що кредитний договір припиняє свою дію з дати направлення вимоги про дострокове погашення кредиту. Оскільки кредитний договір припинив свою дію, то у кредитора відсутні підстави для нарахування відсотків, штрафних санкцій, як це зазначає позивач у позові. Крім того, продовження нарахування кредитором відсотків, передбачених умовами кредитного договору, та інших штрафних санкцій, що можуть бути обумовлені кредитним договором, та, крім цього, нарахування пені, 3% річних, інфляційних втрат на підставі частини другої ст.625 ЦК України за прострочення виконання зобов`язання за кредитним договором та цієї ж частини другої ст.625 ЦК України за несвоєчасне виконання судового рішення про стягнення заборгованості є невиправданим та надмірним тягарем для боржника. Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 14.02.2018 у справі №564/2199/15-ц, в ухвалі від 04.04.2018 у справі №61-4629св18. Крім цього, у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 міститься аналогічний висновок. Вищевказана позиція підтверджується також висновком Верховного Суду, зробленим в постанові від 17.01.2018 у справі №910/27064/15 та в постанові касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №910/14661/16. Зважаючи на той факт, що пред`явлення кредитором вимоги про дострокове стягнення заборгованості та реалізація такого права через рішення суду є волевиявленням кредитора, який бажає повернути достроково надані боржнику кошти через порушення ними кредитної дисципліни, при цьому добровільно відмовляючись отримувати прибуток у вигляді процентів за користування кредиту, які б могли бути отримані до закінчення строку дії кредитного договору та виконання цього рішення позивачем, позовні вимоги є законними та підлягають задоволенню. Отже, кредитор скористався своїм правом дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором, яка підтверджується рішенням Пологівського районного суду Запорізької області, що набрало законної сили та виконано. З ухваленням рішення мало місце дострокове стягнення всієї суми заборгованості, тому строк дії договору закінчився, а банк втратив право нараховувати відсотки, пені та інше за договором. Щодо поданого розрахунку заборгованості відповідач у відзиві зазначив, що як вбачається з поданого банком розрахунку, заборгованість за кредитом становить 23807,47 доларів США, яка складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 2251,09 доларів США, заборгованості за відсотками в сумі 13,92 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань в сумі 20399,25 доларів США, штрафів в сумі 9,99 доларів США (фіксована частина) та 1133,21 доларів США (процентна складова). Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області вже було достроково стягнуто заборгованість, в тому числі й тіло кредиту. Тобто, з яких підстав банком знову нарахована заборгованість за тілом кредиту, в порушення ст.61 Конституції України, не зрозуміло. Більш того, з поданого розрахунку заборгованості взагалі неможливо з`ясувати яким чином та на підставі якої норми були зараховані кошти, що були сплачені позичальником на виконання рішення суду. Окрім цього, відповідач заявляє про застосування строків позовної давності до усіх вимог позивача. У зв`язку із викладеним відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. До вказаного відзиву відповідач [PERSON] надав копію рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 10.02.2012 у справі №2-876/2011, провадження №2/820/95/2012, що набрало законної сили 21.02.2012, згідно якого стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №ZPPVA8000078044 від 18.04.2008 у розмірі 4730,91 доларів США, що за курсом НБУ України складає 37755,91грн., а також судові витрати у розмірі 377,56грн.; копію постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №51774573 від 30.03.2018, за виконавчим листом №2/820/95/2012, виданим Пологівським районним судом Запорізької області 01.03.2012 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 37755,91грн., з якої вбачається, що боржник [PERSON] рішення виконав в повному обсязі, про що свідчить платіжне доручення №708 від 06.03.2018; копію постанови про закінчення виконавчого провадження від 30.03.2018, за виконавчим листом №2/820/95/2012, виданим 01.03.2012 Пологівським районним судом Запорізької області про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судових витрат у розмірі 377,56грн., з якої вбачається, що боржник [PERSON] рішення виконав в повному обсязі, про що свідчить платіжне доручення №709 від 06.03.2018. В судове засідання представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» не з`явився, але подав до суду заяву про підтримання позовних вимог та про розгляд справи без участі представника позивача, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву, в якій зазначив, що позов, пред`явлений до нього АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 23807,47 доларів США, що за курсом 25,02грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 10.09.2019 складає 595662,77грн., не визнає з підстав, зазначених у відзиві, просить в задоволенні позовних вимог відмовити та розглянути справу без його участі. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Таким чином, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у справі матеріалів. Дослідивши матеріали справи та давши оцінку доказам, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню із наступних підстав. За змістом ст. ст. 12, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Встановлено, що 18.04.2008 між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитно-заставний договір №ZPPVA8000078044, згідно якого АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 8851,53 доларів США на термін до 17.04.2013, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача [PERSON] кредитним договором №ZPPVA8000078044 від 18.04.2008 станом на 10.09.2019 становить 23807,47 доларів США і складається із заборгованості за кредитом (тілом кредиту) в сумі 2251,09 доларів США, заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 13,92 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в сумі 20399,25 доларів США, а також штрафів відповідно до договору в сумі 9,99 доларів США (фіксована частина) та 1133,21 доларів США (процентна складова). Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 10.02.2012 у справі №2-876/2011, провадження №2/820/95/2012, яке набрало законної сили 21.02.2012, було стягнуто з відповідача [PERSON] на користь позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №ZPPVA8000078044 від 18.04.2008 у розмірі 4730,91 доларів США, що за курсом НБУ України складає 37755,91грн., а також судові витрати у розмірі 377,56грн. На виконання вказаного рішення Пологівським районним судом Запорізької області були видані виконавчі листи, які були пред`явлені до виконання до Пологівського РВ ДВС ГТУЮ у Запорізькій області. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі №48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі №28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що «існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів». За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно зі ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Таким чином, звернувшись у 2011 році з позовом до Пологівського районного суду Запорізької області про стягнення заборгованості за кредитним договором №ZPPVA8000078044 від 18.04.2008 ПАТ КБ «ПриватБанк» використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, комісії та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не у повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився. У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. Таким чином, після звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінюється порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі. Отже, банк скористався цим правом і в односторонньому порядку змінив строк виконання кредитного договору, звернувшись у 2011 році до суду з позовом про стягнення усієї суми кредиту, який задоволено судовим рішенням від 10.02.2012 по справі №2-876/2011 провадження №2/820/95/2012. При цьому, в матеріалах справи наявні докази про повне виконання рішення суду від 10.02.2012, що підтверджується копією постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №51774573 від 30.03.2018, за виконавчим листом №2/820/95/2012, виданим 01.03.2008 Пологівським районним судом Запорізької області про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 37755,91грн., з якої вбачається, що боржник [PERSON] рішення виконав в повному обсязі, про що свідчить платіжне доручення №708 від 06.03.2018; копією постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №51774324 від 30.03.2018, за виконавчим листом №2/820/95/2012, виданим 01.03.2012 Пологівським районним судом Запорізької області про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судових витрат у розмірі 377,56грн., з якої вбачається, що боржник [PERSON] рішення виконав в повному обсязі, про що свідчить платіжне доручення №709 від 06.03.2018. Таким чином, оскільки у 2011 році банк в односторонньому порядку змінив строк виконання кредитного договору №ZPPVA8000078044 від 18.04.2008, що засвідчено у рішенні про дострокове задоволення його вимог від 10.02.2012, яке виконано відповідачем [PERSON] у повному обсязі, вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості, процентів та неустойки поза межами дії строку кредитного договору, є безпідставними, а тому у їх задоволенні слід відмовити. Щодо застосування наслідків спливу позовної давності, заявлених відповідачем, то необхідно зазначити наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст.257 ЦК України позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Так, кредит був наданий позичальнику строком до 17 квітня 2013 року. Банк у 2011 році скористався правом дострокового повернення кредитних коштів, внаслідок чого змінив строк виконання основного зобов`язання. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Враховуючи строк надання кредиту та те, що банк скористався правом дострокового повернення кредитних коштів, внаслідок чого змінив строк виконання основного зобов`язання, а зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитним договором, приймаючи наявність судового рішення у справі №2-876/2011 (провадження 32/820/95/2012), позов банком подано у жовтні 2019 року, тобто з пропуском загального строку позовної давності, передбаченого статтею 257 ЦПК України. При цьому, відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю, необґрунтованістю позовних вимог. За таких обставин, посилання відповідача на те, що позивач пропустив строк позовної давності є зайвим, так як в задоволенні позову судом відмовлено через відсутність правових підстав для його задоволення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Відповідно до 141 ЦПК України, судові витрати, при відмові у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed