Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з вищевказаним позовом, який обгрунтовує тим, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 13.12.2013, згідно з якою отримав кредит у розмірі 8900,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, в зв`язку з чим станом на 18.11.2018 він має заборгованість перед позивачем у розмірі 104 448,38 грн, яка складається з: 8 007,78 грн - заборгованості за кредитом; 87 690,68 грн - заборгованості по відсоткам за користування кредитом; 3 300,00 грн - заборгованості за пенею та комісією, а також штрафів: 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 4 949,92 грн - штраф (процентна складова). Добровільно відповідач погашати заборгованість за вищевказаним кредитним договором відмовляється, в зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом та просить суд стягнути з відповідача на його користь вищезазначену суму боргу. Відповідач [PERSON] попередньо надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву та заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 85, 87). У відзиві відповідач зазначив, що позовні вимоги ним не визнаються повністю. Відповідно до позовної заяви ним отримано кредитні кошти в сумі 8900 грн.Разом з тим, відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором, наданим позивачем в копії до позовної заяви, станом на 22.02.2016 ним виплачено банку тіло кредиту в сумі 19 534,49 грн (розрахунок заборгованості за кредитом колонка «сума погашення за наданим кредитом»), тобто, кредит ним погашено повністю.Вказаний розрахунок заборгованості не містить повної інформації про формування заборгованості та порядок її утворення, є незрозумілим, яким чином, отримавши в кредит кошти в сумі 8900 грн та повернувши тільки тіло кредиту 19534,49 грн, він залишився винен банку 104 448,38 грн.Позивачем не надано будь-яких доказів, на підставі чого саме такий кредитний ліміт було встановлено, коли, на скільки та на підставі чого збільшувався кредитний ліміт.В позовній заяві позивач стверджує, що він забезпечив йому можливість доступу до карткового рахунку за допомогою Карти, однак позивач не надає жодних доказів того, коли та на підставі чого отримана така карта, який строк її дії та якого виду є Карта, так як відповідно до документів, долучених до позовної заяви, до різних видів Карт застосовуються різні тарифи та умови.Вважає, що позивачем не доведено розмір заборгованості, а тому позов не підлягає до задоволення в зв`язку з його недоведеністю.Крім того, 22.11.2017 у справі № 127/18698/17 Вінницький міський суд задовольнив позов [PERSON] про визнання виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 13.12.13 таким, що не підлягає виконанню.Даним рішенням суду було встановлено, що на момент вчинення виконавчого напису АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вже було пропущено строки позовної давності. Дане рішення в цій частині не оскаржувалося Банком, набрало законної сили та є чинним на даний момент.За вказаних обставин відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В заяві про застосування строків позовної давності відповідач посилається на те, що відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором наданим позивачем, - остання проплата за кредитом була здійснена ним 22.02.2016. Разом з тим, з позовною заявою до суду позивач звернувся 26.02.2019. Посилаючись на ст.ст. 256-258, 261, 266 ЦК України, зазначає, що у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.Вважає, що позивач звернувся до суду 26.02.2019 уже зі спливом строку позовної давності. За вказаних підстав, посилаючись на ч. 4 ст. 267 ЦК України, просить відмовити АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в задоволенні позовних вимог, в зв`язку з пропуском строків позовної давності. 15.07.2019 на адресу суду надійшла відповідь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на письмовий відзив відповідача [PERSON] (а.с. 92-94). Згідно з даною відповіддю Банк посилається на такі ж підстави для задоволення позовних вимог, які викладені в позовній заяві. На думку Банку, доказами, які підтверджують факт укладення кредитного договору та наявність невиконаних кредитних зобов`язань, є: копія кредитного договору, розрахунок заборгованості, копія паспорта відповідача та виписка по рахунку. Щодо строків позовної давності зазначає, що рішенням від 22.11.2017 по справі № 127/18698/17 не встановлено, що Банком пропущено строк позовної давності. Кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Відповідно до Правил користування карткою строк її дії вказано на лицевій стороні Картки (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, строк випущеної картки до останнього дня 10.2017. Позивач же звернувся до суду з позовом до відповідача 23.03.2019 - до спливу строку позовної давності. Підстав для застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення пені також немає, оскільки порушення зобов`язання триває, тому позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. Також зауважив, що згідно з випискою по рахунку вбачається, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що він знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за Договором. 16.07.2019 відповідачем [PERSON] через канцелярію суду були подані письмові заперечення на відповідь на відзив (а.с. 110-111). У запереченнях на відповідь на відзив відповідач зазначає, що будь-яких угод або договорів про збільшення позовної давності, підписаних ним, позивач не надав. В заяві на отримання кредиту, яка підписана ним та міститься в матеріалах справи домовленості про збільшення строків позовної давності немає, що свідчить про те, що позовна давність, встановлена законом, не збільшувалася за домовленістю сторін, а тому посилання позивача на п. 1.1.7.31 Умов договору є такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства. Доказів, що ним було отримано кредитну картку строком дії саме до 10.2017, позивачем не надано. Крім того, у заяві на отримання кредиту сторони узгодили, що заборгованість за договором сплачується щомісячними платежами. Отже, сторони кредитного договору встановили строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі цього договору. Також вказує, що у відзиві на позовну заяву позивач зазначає, що рішенням суду у справі № 127/18698/17 не встановлено, що позивач пропустив строк позовної давності, однак це не відповідає дійсності, так як в даному рішенні прямо вказано, що вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не звернув уваги на те, що з дня виникнення права вимоги банку стосовно зобов`язань з погашення відсотків минуло більше трьох років загальної позовної давності, а по пені минуло більше одного року спеціальної позовної давності. В цій частині рішення Вінницького міського суду позивачем не оскаржено. Крім того, в додатку до відповіді на відзив позивачем додано виписку по рахунку, з якої видно, що відповідачем отримано кредитні кошти в сумі 8 400 грн, при цьому сплачено банку 19 534,49 грн, що свідчить про те, що його заборгованість перед банком погашена повністю. 20.08.2019 через канцелярію суду відповідачем було подано письмові пояснення (а.с. 129-131), згідно з якими відповідач посилається на відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача, які є аналогічними з правовою позицією, яку висловила Велика Палата Верховного Суду у справі № 342/180/17 в постанові від 03.07.2019. 13.09.2019 позивачем було надіслано на адресу суду відповідь на заперечення та письмові пояснення (а.с. 135-143). В судовому засіданні 20.12.2019 представник позивача за довіреністю Рудич І.Р. позовні вимоги підтримала в повному обсязі на підставах, викладених в позовній заяві, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Суду також пояснила, що відповідач для отримання кредиту підписав заяву-анкету, в якій зазначив, що ознайомився «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку». Вказаними Умовами передбачено збільшення відсоткової ставки за користування кредитними коштами, про що відповідач повинен знати. Крім того, вказаними Умовами визначений строк позовної давності в 50 років, тому заява відповідача про застосування строків позовної давності не може бути задоволена. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні 20.12.2019 позовні вимоги не визнали. Представник відповідача суду пояснив, що позивач отримав кредитні кошти в сумі 8900 грн, а сплатив банку 19534,49 грн, що значно перевищує розмір отриманого кредиту. Останню проплату відповідачем було здійснено 22.02.2016. З того часу пройшло більше трьох років до моменту звернення банку з даним позовом до суду, тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити в зв`язку з пропуском строків позовної давності. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом установлено, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 13 грудня 2013 року, згідно з якою отримав кредит у розмірі 8 900 (вісім тисяч дев`ятсот) грн 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, що підтверджується копією анкети-заява за підписом сторін даного договору (а.с. 9). До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/ (а.с. 10, 11-34). З довідки № 30.1.0.0/2-20190326РВ0000000454, наданої АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 21 червня 2019 року, вбачається, що відповідач [PERSON] згідно з кредитним договором б/н від 13 грудня 2013 року отримав картку № [NUMBER] зі строком її дії - до останнього дня жовтня 2017 року (а.с. 98 ). Згідно з наданим станом на 18 листопада 2018 року розрахунком заборгованості за відповідачем [PERSON] рахується заборгованість перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у розмірі 104 448 (сто чотири тисячі чотириста сорок вісім) грн 38 коп., з яких: 8 007,78 грн - заборгованість за кредитом; 8 7690,68 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 3 300,00 грн заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн - штраф (фіксована частина) та 4 949,92 грн - штраф (процентна складова) (а.с. 6-8). Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа І цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднаннядругої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною 1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 13 грудня 2013 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просить суд у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 13 грудня 2013 року (а.с. 9), посилається на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/ (а.с. 10, 11-34). Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач [PERSON] та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПРИВАТБАНКУ, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини 1 статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), могли неодноразово змінюватися в період - з часу виникнення спірних правовідносин (13 грудня 2013 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (26 березня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Частиною 6 статті 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПРИВАТБАНКУ, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»)(Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторінщодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Суд вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 13 грудня 2013 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини 4 статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. У частинах 1, 3 статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно з пунктом 22 частини 1 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин тасвободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов і правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що позивачем було належним чином повідомлено відповідача [PERSON] про умови кредитування та узгодження з ним саме тих умов, які вважає узгодженими позивач. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору (такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду 03.07.2019, справа № 342/180/17). За вказаних обставин суд вважає, що в даному випадку позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. З наданого позивачем розрахунку заборгованості також вбачається, що протягом строку дії договору, а саме: з 13 грудня 2013 року, відповідачем було погашено заборгованість в розмірі 19 534 (дев`ятнадцять тисяч п`ятсот тридцять чотири) грн 49 коп. (5 200,00 + 50,07 + 50,00 + 514,74 + 50,00 + 4 950,00 + 410,00 + 430,00 + 420,00 + 402,00 + 392,00 + 25,19 + 357,20 + 60,00 +370,00 + 98,32 + 50,00 + 590,00 + 04,97 + 710,00 + 780,00 + 80,00 + 1 400,00 + 510,00 + 1 130,00 + 500,00 = 19 534,49), тоді як кредит ним було отримано у розмірі 8 900 (вісім тисяч дев`ятсот) грн 00 коп., тобто сума погашення кредиту більш, ніж вдвічі перевищує тіло кредиту. Таким чином, судом є встановленим, що права позивача відповідачем порушені не були, оскільки отримані [PERSON] фактично кошти були повернуті позивачу більш, ніж в подвійному розмірі, тому позовні вимоги до задоволення не підлягають. Відповідачем [PERSON] заявлено клопотання щодо застосування до позовних вимог наслідків спливу строків позовної давності. Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Статтею 261 ЦК України встановлено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Наслідками пропущення строку позовної давності є відмова у задоволенні позову (стаття 267 ЦК України). Відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Статтями 256 та 267 ЦК України визначено поняття позовної давності та наслідки її спливу. Зі змісту зазначених норм випливає, що законодавець пов`язує право застосування судом строків позовної давності лише за наявності встановлення факту порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів і беззаперечно на підставі заяви сторони у спорі. Тому, оскільки судом не встановлено факту порушення прав позивача, суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності. Крім того, суд вважає, що оскільки в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі, тому судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed