Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом, який в подальшому зменшив, до [PERSON] про стягнення боргу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 16 грудня 2010 року АТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приват Банк») уклало з нею договір, яким надало кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок в сумі 6200 грн. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява на отримання кредиту разом із запропонованими ПАТ КБ «Приватбанк» Тарифами банку, Умовами та правилами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карткою складають між нею та банком кредитний договір. Позивач стверджує, що [PERSON] станом на 30 вересня 2020 року має заборгованість по кредиту у розмірі 17546 грн. 90 коп., з яких: 5373 грн.64 коп. - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 5373 грн. 64 коп. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 11966 грн. 91 коп. заборгованість за простроченими відсотками, 206 грн. 35 коп. заборгованість з пені. Оскільки відповідач в добровільному порядку не погашає свій борг, банк просив стягнути його в примусовому порядку. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд стягнути з відповідачки на користь банку 17546 грн. 90 коп. заборгованості за кредитним договором б/н від 16 грудня 2010 року та судовий збір сплачений при подачі позову. Просив врахувати обґрунтування позовної заяви, викладені у запереченні на відзив. Відповідачка в судове засідання не з`явилась. Представник відповідача, адвокат Дем`яненко О.С. в судовому засіданні проти позову заперечував, просив суд відмовити у його задоволенні та стягнути з АТ КБ «Приват Банк» на користь [PERSON] витрати на правову допомогу в сумі 4000 грн. В обґрунтування заперечень проти позову представник відповідачки зазначив, що банк посилається на те, що 16 грудня 2010 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 6200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При цьому, позивачем не надано інформації щодо строку дії картки. В самій заяві-анкеті про це також не вказано. Не вказано в заяві і розмір кредитного ліміту та процентної ставки за користування ним. Крім того, з наданої позивачем копії анкети-заяви вбачається, що [PERSON] просила надати лише депозит Ощадкнижку. Жодних інших послуг, зокрема й кредитів, відповідачка не просила, і, відповідно, не погоджувала з банком умов їх надання. Що підтверджується відсутність відміток біля таких продуктів банку. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов діяли під час підпису заяви-анкети про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на той момент взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між позивачем та відповідачкою 16 грудня 2010 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Вказав на те, що наданий банком розрахунок заборгованості за договором б/н від 16 грудня 2010 року, який визначений періодом з 12.01.2012 по 31.07.2019, є лише аналітичним документом банку, складеним в односторонньому порядку, що не був погоджений з позичальником, тому він не є належним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу. АТ КБ «Приватбанк» не надав суду належним чином оформлений розрахунковий документ, який підтверджує факт видачі/перерахування кредитних коштів, згідно якого можна було б встановити суму, яку [PERSON] , нібито, отримала згідно заяви наявної в матеріалах справи та встановити рахунок, на який були перераховані вище зазначені кредитні кошти. Таким чином, позивачем не доведено наявність заборгованості, яку він просить стягнути та відповідно на його думку позов до задоволення не підлягає. Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію сторін, вважає що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Згідно з п. 1 Статуту АТ КБ «Приватбанк» рішенням Єдиного акціонера Банку від 21 травня 2018 року № 519 було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк». Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» став правонаступником всіх прав та зобов`язань публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк». Як встановлено з оглянутої судом анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 16 грудня 2010 року, вона містить в собі анкенті дані [PERSON] , її місце проживання, серію та номер паспорту, номер телефону. Окрім того у розділі «ознайомившись із умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, прошу надати мені перераховані нижче послуги», стоїть відмітка напроти - ощадкнижка (депозит). В цьому ж розділі зазначено, що [PERSON] згодна з тим, що ця заява разом із Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Міститься вказівка про те, що відповідачка ознайомилась і згода з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй в письмовому вигляді. Вказану заяву [PERSON] було підписано 16 грудня 2010 року (а.с.9). Позивач, як на підставу для звернення з даним позовом до суду, вказує на те, що заява про приєднання до Умов та Правил з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, що розташовані на офіційному сайті банку складають договір про надання банківськх послуг. В даному випадку, на думку банку, зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві Позичальника, Умовах та Правилах надання банківських послуг та Тарифах. Таким чином, на думку позивача, між банком та [PERSON] було укладено письмовий договір, а тому відповідачка має сплатити отриманий кредит та інші платежі передбачені договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Частиною першою статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 5 наведеної статті докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд зазначає, що у відповідності до ст. 76 ЦПК України письмові пояснення сторони не є доказами. Позивач зазначає, що виконав умови кредитного договору та надав кредит [PERSON] 16 грудня 2010 року в розмірі 6200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який їй було відкрито на підставі п. 1.1.1.90.2.1.1.11 Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифах (надалі по тексту рішення Умови), ключем до карткового рахунку є пластикова картка, яку відповідачка отримала та мобільний телефон, який вона вказала при заповненні анкети на отримання кредиту. Позивач зазначає, що відповідно до анкети - заяви від 16 грудня 2010 року, чітко вбачається, що відповідачка [PERSON] отримала кредитну карту «Універсальна», про що засвідчила своїм особистим підписом у вказаній вище заяві. Відповідно до Витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», на думку позивача, вбачається, що відповідачці встановлено проценту ставку в розмірі 3,0% (36% на рік), вказано розміри комісій та штрафів. Оскільки відповідачка, отримавши кредит 16 грудня 2010 року, умови договору не виконала у неї виникла заборгованість, яку і просив суд стягнути. На підтвердження умов договору АТ КБ «ПриватБанк» надало суду, крім анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приват Банку (а.с.9), розрахунок заборгованості за договором від 16 грудня 2010 року (а.с.6-8), витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а.с.10) і витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.11-34), виписку по карті (а.с. 83-88), довідку про отримання карти (а.с.89), довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти (а.с.90), фото клієнта з картою (а.с.92), зміни в процесі оформлення і тарифах по кредитним картам в Приват Банку (а.с.93-97), виписку за догвором б/н (а.с.137-141), довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (а.с.142), довідку про отримання картки (а.с.143), витяг з з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, затверджених наказом від 06 березня 2010 року (а.с.147-171). Надані докази АТ КБ «ПриватБанк» не підтверджують погодження сторонами умов кредитування та взагалі факту отримання відповідачкою [PERSON] кредиту 16 грудня 2010 року у АТ КБ «Приват Банк». Позивач зазначає, що факт оформлення відповідачкою [PERSON] кредитного договору 16 грудня 2010 року у АТ КБ «Приват Банк», відповідно якого вона отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 6200 грн., отримавши на руки пластикову карту «Універсальна», підтверджується зокрема анкетою - заявою (а.с.9). Судом оглянуто вказану вище заяву та встановлено, що вона не містить в собі тих даних на які вказує позивач. Зокрема, у вказаній вище анкеті заяві містяться лише персональні дані [PERSON] (дата народження, серія номер паспорту, адреса проживання, мобільний телефон, освіта та соціальний статус). Вказана анкета - заява дійсно містить підпис клієнта, датований 16 грудня 2010 року, який проставлено у розділі «прошу надати мені перераховані нижче послуги», де проставлена відмітка «Ощадкнижка» (депозит). Також розділ містить вказівку на те, що клієнт згодний з тим, що ця заява разом із Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Міститься вказівка про те, що клієнт ознайомився (лась) і згоден (на) з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані в письмовому вигляді. Прізвище клієнта даний розділ анкети - заяви не містить. Відповідачка [PERSON] , у наданому до суду відзиві на позовну заяву, заперечує факт отримання нею будь - якого кредиту у ПАТ КБ «Приват Банк» 16 грудня 2010 року та вказує на те, що жодних підписів про отримання коштів вона не ставила. Зазначила, що вона дійсно зверталась до банку з метою оформлення ощадкнижки. З наданої позивачем до суду анкети - заяви від 16 грудня 2010 року, дійсно не можливо встановити факт отримання відповідачкою [PERSON] кредитної карти «Універсальна» та встановлення кредитного ліміту в сумі 6200 грн., як на те вказує позивач. Як вбачається з розділу «додаткова інформація (обов`язкова до заповнення для отримання кредиту/кредитної картки) вказаний розділ, окрім освіти та соціального статуту не містить заповнених граф (а.с.9 зворот). У розділі «ознайомившись із умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку прошу надати мені перераховані нижче послуги», відсутні відмітки щодо «платіжної картки кредитка «Універсальна», як зазнчає позивач, що саме її отримала відповідачка та зазначено бажаного кредитного ліміту за платіжною карткою кредитка «Універсальна»/GOLD (а.с.9 зворот). Таким, чином, із анкети заяви, судом встановлено, що відповідачка [PERSON] зверталась до АТ КБ «Приват Банк» 16 грудня 2010 року з метою отримання банківської послуги - «Ощадкнижки» та була ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надні їй в письмовому вигляді. Окрім того, позивач вказував на те, що отримання [PERSON] кредитного ліміту на картковий рахунок в розмірі 6200 грн. 16 грудня 2010 року підтверджується Умовами та Правилами надання банківських послуг, в тому числі з Умовами та Правилами обслуговування по платіжним карткам, розташованим на сайті банку. Як вбачається з матеріалів справи ні витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а.с.10), ні витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.11-41) (а.с.147-171) не містять підпису відповідачки [PERSON] . Витяг з тарифів банку є універсальним і містить відомості щодо умов кредитування за чотирма видами кредитних карт «Універсальна» (а.с.10). З наданих позивачем доказів суд не зміг встановити яку з чотирьох видів кредитних карт отримала відповідач [PERSON] . Частиною 1 статті 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності з ч. 1 ст. 79, ч.1 ст. 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Умови та правила надання банківських послуг повинні містити підпис позичальника, та саме з цього моменту такі умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Аналогічна позиція висловлена в правових висновках, що викладені в ухвалах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (№6-16цс15), від 22 березня 2017 року (6-2320цс16) та постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року (№ 61-787св18). У частинах першій та третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів»). З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 3 липня 2019 року по справі № 342/180/17-ц зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що під час підписання [PERSON] анкети - заяви 16 грудня 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживача» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк та про які зазначає у позовній заяві. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. При цьому, згідно з ч. 6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Позивач у заяві про зменшення розміру позовних вимог просив суд стягнути з [PERSON] заборгованість за договором б/н від 16 грудня 2010 року в сумі 17546 грн. 90 коп., зокрема: 5373 грн.64 коп. - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 5373 грн. 64 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 11966 грн. 91 коп.- заборгованість за простроченими відсотками, 206 грн. 35 коп. - заборгованість з пені та надав до суду розрахунок заборгованості за договором б/н від 16 грудня 2010 року укаледеним між [PERSON] та ПАТ КБ «Приват Банк» станом на 30 вересня 2020 року. Таким чином, ПАТ КБ «ПриватБанк», пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути складові повної вартості кредиту, зокрема і пені та відсотків за користування кредитом. Відповідно до частин 1,2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець вз`яла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Суд зазначає, що надані банком анкета - заява (а.с.9), Витяг з Тарифів обслогування кредитних карт «Універсальна» (а.с.10) та Умов і правил надання банківських послуг (а.с.11-34) достовірно не підтверджують а ні факту отримання кредитного ліміту 16 грудня 2010 року в сумі 6200 грн. [PERSON] , а ні обставини про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг та домовленості сторін про сплату відсотків та пені за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 16 грудня 2010 року, посилався на «Тарифи банку», «Умови надання банківських послуг», які розміщені на сайті: www:privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці «Тарифи» та «Умови» узгоджені з відповідачкою [PERSON] при підписанні анкети-заяви від 16 грудня 2010 року, а також те, що вказані документи на момент підписання анкети - заяви відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати простроченого тіла, пені, комісії та щодо сплати штрафів та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Такі висновки відповідають позиції Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що анкета-заява від 16 грудня 2010 року, крім анкетних даних [PERSON] не містить жодних відомостей, на підставі яких можна встановити волевиявлення позичальника на укладення кредитного договору на умовах, що заявлені позивачем. В анкеті-заяві відсутні відомості щодо обрання типу кредитної картки, схеми погашення кредиту, нарахування відсотків та міра відповідальності за порушення зобов`язань по кредиту, а також і сума отриманого кредитного ліміту (а.с.9). До позовної заяви не додані документи, які підтверджують, що на момент підписання анкети - заяви, відповідачка [PERSON] була ознайомлена саме з заявленими позивачем умовами кредитування з використанням кредитки. Надані Тарифи з обслуговування кредитних карт «Універсальна» не підтверджують узгодження з позичальником конкретних умов кредитування. Крім того, у зв`язку з тим, що відповідачка не підписувала надані позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті:www:privatbank.ua, то такі докази є неналежними і не беруться до уваги судом, а тому не можуть складати собою кредитний договір, як про це зазначає позивач. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці [PERSON] . Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про видачу кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту в сумі 6200 грн., сплату простроченого тіла кредиту, заборгованості за простроченими відсотками, пені, надані позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до спірного договору, оскільки жодним чином не підтверджують вказаних обставин. За таких міркувань, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України. Окрім того, позивач у відповіді на відзив зазначає, що факт укладення кредитного договору та встановлення кредитного ліміту в сумі 6200 грн. [PERSON] 16 грудня 2010 року, підтверджується довідкою про видачу кредитної картки, довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти офрмленної на [PERSON] та випискою з карткового рахунку. З довідки, виданої ПАТ КБ «Приват Банк» вбачається, що між [PERSON] та ПАТ КБ «Приват Банк» був підписаний кредитний догвір б/н, за яким було надано таку кредитну карту: [NUMBER] , датою відкриття є - 12 січня 2012 року та термін дії якої - липень 2015 року (а.с.89). З довідки, виданої ПАТ КБ «Приват Банк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти оформленної на [PERSON] (договір б/н), вбачається, що старт карткового рахунку № [NUMBER] відбувся 12 січня 2012 року, кредитний ліміт склав на цей час 300 грн. 20 вересня 2012 року кредитний ліміт було збільшено до 6200 грн. (про які заявляє позивач у позовній заяві) та в подальшому 15 січня 2020 року, його знежено до 0 (а.с.90). Із виписки основної карти № [NUMBER] [PERSON] за період з 1 січня 1999 року по 4 квітня 2020 року також вбачається, що кредитний ліміт станом на 12 січня 2012 року склав 300 грн. (а.с.83). 20 вересня 2012 року кредитний ліміт по вказаній карткі було збільшено до 6200 грн. (а.с.83 зворот). Фото клієнта з картою, яке позивач вказує підтверджує отримання [PERSON] кредитної карти 16 грудня 2010 року з кредитним лімітом розміром 6200 грн., не може бути доказом у справі. Судом оглянуто вказаний доказ, наданий позивачем, однак він не є належним та допустимим, оскільки з даної фотокартки не можливо встановити коли вона була зроблена, ким та за яких обставин. Зокрема з неї не вбачається, яку саме карту тримає відповідач, як і не можливо встановити жодного її реквізиту. Вказані вище документи жодним чином не підтверджують викладених позивачем даних та його позовних вимог, а також факту отримання відповідачкою [PERSON] кредитного ліміту в сумі 6200 грн. у вигляді кредитної картки «Універсальна» саме 16 грудня 2010 року та навпаки спростовуються ними. Щодо заяви представника відповідача, адвоката Дем`яненка О.С. про застосування терміну позовної давності, суд зазначає наступне. Згідно до ч. 2, 4 ст. 267 ЦК України у випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені); Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 259-261 ЦК України). За правилами ч.3 ст.267 ЦК, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За змістом ст.256, 267 ЦК, суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги банку про стягнення з [PERSON] заборгованості за тілом кредиту, заборгованості за пенею та відсотками є необгрунтованими, не доведеними належними та допустимими доказами, а тому до задоволення не підлягають. Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, оскільки позивачем не доведено наявності заборгованості відповідача [PERSON] перед банком а ні за тілом кредиту, а ні за пенею та простроченими відсотками у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі за його безпідставністю. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду №175/4753/15-ц від 06 лютого 2019 року. В зв`язку з тим, що позовні вимоги позивача до задоволення не підлягають, відповідно і вимога про стягнення судового збору на підставі ст. 141 ЦПК України не підлягає до задоволення. Відповідач [PERSON] просила суд стягнути на її користь з відповідача понесені нею витрати на правову допомогу в сумі 4000 грн. Ч.3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, повязані з розглядом справи. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України. Згідно з ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу представник відповідача, адвокат Дем`яненко О.А. надав до суду договір про надання правової допомоги № 02/20 від 17 січня 2020 року (а.с.65), свідоцтво про право на зайняття адвокатської діяльності № 274 (а.с.66), акт прийому - передачі наданих послуг від 30 січня 2020 року та квитанцію б/н від 30 січня 2020 року відповідно до якої [PERSON] сплатила адвокату за його послуги кошти в сумі 4000 грн. (а.с.67). Відповідно до вказаних документів, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимоги відповідача та стягнути з АТ КБ «Приват Банк» на користь [PERSON] витрати за отримання правової допомоги в сумі 4000 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved