Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-11 00:00:00

В березні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Вінницьке обласне управління за участю третіх осіб [PERSON] та [PERSON] про відшкодування збитків, який мотивовано тим, що 05.07.2013 року між позивачем, як покупцем, та відповідачем, як продавцем, було укладено договір купівлі-продажу колісного транспортного засобу, відповідно до якого продавець зобовязався продати, а покупець зобовязався оплатити вартість автомобіля марки ВАЗ, модель 21134, реєстраційний номер [NUMBER], 2011 року випуску. Вартість транспортного засобу становила 25100 грн. Відповідно до п. 4.2. зазначеного договору продавець зобовязався передати покупцю товар після внесення повної суми платежу, що і здійснив позивач, сплативши в касу банку 25100 грн. Однак після внесення коштів відповідач автомобіль позивачу не передав. Натомість зазначений автомобіль відчужений [PERSON], у власності якого перебуває і на даний час. З огляду на викладене вище та посилаючись на положення ст.ст. 526, 610, 629, 662, 693, 1172 ЦК України, позивач просив суд стягнути з ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Вінницьке обласне управління на свою користь понесені збитки в розмірі 25100,00 грн. Під час розгляду справи представник позивача збільшив розмір позовних вимог та просив суд стягнути з відповідача понесені збитки з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, за період з 01.08.2013 року по 30.04.2016 року в загальному розмірі 49485,17 грн., з яких: 25100,00 грн. сума попередньої оплати за договором; 22313,90 грн. інфляційні втрати; 2071,27 грн. 3 % річних. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги з урахуванням їхнього збільшення підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Додатково зазначила, що [PERSON] станом на час виникнення спірних правовідносин був працівником відповідача, а тому саме відповідач має відшкодувати розмір спричинених позивачу збитків. Преюдиційним рішенням суду встановлено, що кошти в касу банку надійшли від позивача, а тому вони мають бути повернуті останньому з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, оскільки спірний автомобіль позивачу фактично не передано. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, надав суду пояснення, аналогічні викладеним в письмовому запереченні, яке приєднане до матеріалів справи. Зокрема зазначив, що дійсно 05.07.2013 року між [PERSON] та ПАТ «Державний ощадний банк України» укладено договір купівлі-продажу зазначеного вище транспортного засобу, разом з тим сторонами договору, не дотримано визначеному законом форму договору, а тому суд має розцінювати цей договір як «протокол про наміри». Кошти в сумі 25100,00 грн. внесені в касу банку 05.07.2013 року [PERSON], що ним пояснено в ході розгляду справи № 127/20336/15 ц, а тому суд має врахувати вказану обставину як преюдиційну для цієї справи. Відповідно до копії акта приймання-передачі транспортного засобу від 05.07.2013 року представник банку [PERSON] передав, а позивач, як покупець, отримав вказаний транспортний засіб, разом з тим на даний час оригінал вказаного акту відсутній, а тому суд не може прийняти до уваги вказану обставину. Враховуючи те, що позивач в касу банку грошові кошти не вносив, автомобіль йому не передавався фактично, а тому просив відмовити в задоволенні позову. На запитання представника позивача повідомив, що [PERSON] станом на час виникнення спірних правовідносин дійсно являвся працівником банку і до його компетенції входило оформлення правочинів від імені банку з передачі заставних автомобілів особам, що їх придбали. Він вважає, що за квитанцією № 40337640 від 05.07.2013 року автомобіль придбав [PERSON], оскільки кошти в касу банку вніс його батько [PERSON] В судовому засіданні третя особа [PERSON] просив відмовити в задоволенні позову, з підстав, що наведено в його запереченнях, зміст яких зводиться до того, що оскільки він особисто вносив свої власні кошти в касу банку, що підтверджується заявою на переказ готівки, де наявний його підпис то відповідно і немає підстав для стягнення коштів з відповідача на користь позивача. На запитання суду, чому в заяві на переказ готівки зазначено, що кошти внесено від [PERSON], а не від нього особисто, він повідомив, що документи на купівлю продаж спірного автомобіля готувались саме на позивача, а тому і в заяві вказано, що кошти внесено від позивача. Оскільки коштів у [PERSON] не було то він вніс свої кошти, які були у нього в наявності у той час. На запитання суду де він взяв таку значну суму особистих коштів у себе на роботі в той момент, [PERSON] повідомив, що він міг отримати ці кошти де завгодно, чи зняти зі свого депозиту, чи десь отримати їх у інший спосіб. На запитання суду, де саме він взяв кошти, щоб внести в касу банку, останній повідомив, що він якраз вдома ремонтував подвіря, на що у нього на роботі були наявні кошти, близько 30 тисяч гривень. На запитання суду [PERSON] повідомив, що [PERSON] дійсно являється його сином, та оскільки коштів, які [PERSON] вніс в касу банку [PERSON] йому не повернув, спірний автомобіль було оформлено на його сина. На запитання суду, як добре він знає [PERSON], [PERSON] повідомив, що знає він його не дуже добре. На запитання суду як [PERSON] міг позичити суму коштів в розмірі 25100 грн. незнайомій людині, останній повідомив, що він нічим не ризикував, оскільки автомобіль він [PERSON] не збирався передавати до тих пір, поки він не поверне йому кошти. На запитання суду чи укладався з його сином договір купівлі продажу колісного транспортного засобу, аналогічний тому, що було укладено 5 липня 2013 року з [PERSON], [PERSON] повідомив, що не укладався, на його імя одразу було виписано довідку рахунок, проплата в рахунок вартості автомобіля була взята та, яку він особисто оплатив кошти ніби то від імені позивача. На запитання суду [PERSON] також повідомив, що в момент здійснення ним проплати коштів через касу банку [PERSON] перебував в приміщенні банку та підписував всі необхідні документи для отримання автомобіля. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, повідомлявся судом про день, час та місце розгляду справи неодноразово, завчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи викладені обставини, суд вирішив проводити розгляд справи у відсутність третьої особи [PERSON] Вислухавши пояснення представників сторін, та [PERSON], як третьої особи, дослідивши зібрані в справі письмові докази в їх сукупності та взаємозвязку, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 05.07.2013 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі заступника начальника філії Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» - [PERSON] та [PERSON] підписано договір купівлі-продажу транспортного засобу (а.с. 6, 7). Відповідно до п. 1.1. даного договору продавець зобовязався продати, а покупець зобовязався купити та оплатити вартість транспортного засобу. Право продавця на продаж товару підтверджується рішенням Липовецького районного суду Вінницької області у справі № 136/31/13-ц від 25.02.2013 року (п. 1.2. договору). Предметом даного договору є транспортний засіб марки ВАЗ, модель 21134, реєстраційний номер [NUMBER], 2011 року випуску, зеленого кольору, кузов/рама ХТА211340В5036634, двигун №111835555484 (п. 2.1. договору). Згідно з п. 2.2 договору товар на момент продажу знятий з обліку в органах ДАІ. Вартість транспортного засобу становить 25100 грн. (п. 3.1. договору). Відповідно до п. 4.2. договору продавець зобовязується передати покупцю товар після внесення повної суми платежу, що підтверджуватиметься квитанцією. Право власності на товар, купівля-продаж якого здійснюється відповідно до даного договору, переходить від продавця до покупця в момент фактичної передачі товару та документів на нього. При цьому ризики випадкової втрати чи пошкодження товару переходять від продавця до покупця з моменту фактичної передачі товару. Покупець зобовязався здійснити розрахунок за товар та підписати акт приймання-передачі транспортного засобу (п.п. 6.1., 7.1. договору). Продавець зобовязався передати товар та передати покупцеві всі необхідні документи для експлуатації автомобіля та реєстрації його в органах ДАІ та попередньо зняти товар з обліку в органах ДАІ (п. 7.2. договору). Сторони по договору домовились, що за неналежне виконання своїх зобовязань, несуть відповідальність згідно законодавства України та умов цього договору (п. 8.1. договору). Як вбачається з копії квитанції № 40337640 від 05.07.2013 року, [PERSON] сплатив в касу банку грошові кошти в розмірі 25100 грн. (а.с. 9). В судовому засіданні представник відповідача та третя особа заперечували ту обставину, що кошти в сумі 25100 грн. надійшли до банку в рахунок оплати по вищезазначеному договору купівлі-продажу автомобіля саме від [PERSON] посилаючись, як на преюдиційне - рішення Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/20336/15 ц, в якому наведено, що [PERSON] будучи допитаним як свідок пояснив, що кошти в сумі 25100 грн., він сплатив в касу банку свої особисті. Однак, вказані доводи не приймаються судом до уваги, оскільки пояснення, що надавались в якості свідка в судовому засіданні [PERSON], під час розгляду іншої справи не є для суду преюдиційними, оскільки не є вставленими судом фактичними обставинами справи. Разом з тим, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.02.2016 року у справі № 127/20336/15-ц за позовом [PERSON] до ПАТ «Державний ощадний банк України», [PERSON] про визнання права власності, зобовязання вчинити дії, встановлено, що між [PERSON] та ПАТ «Державний ощадний банк України» 05.07.2013 року був підписаний акт прийому-передачі, в якому зазначено, що на підставі договору купівлі-продажу продавець передав, а покупець отримав транспортний засіб типу легковий комбі В, марки ВАЗ, модель 21134, 2011 року випуску, зеленого кольору, держномер АВ 7929ВК, шасі ХТА211340В5036634, двигун 111835555484. Автомобіль повністю відповідає положенням договору купівлі-продажу. Разом із автомобілем продавець передав, а покупець отримав: свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії САР№019820; ключ запалення 1 шт.; транзитний номерний знак «02АК6304». Проте, на підставі досліджених в судовому засіданні письмових доказів, пояснень позивача та показань свідків, було встановлено, що фактично автомобіль не був переданий [PERSON] Зазначене рішення суду набрало законної сили 01.03.2016 року (а.с. 15-17). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Оскільки у цивільній справі № 127/20336/15-ц брали участь ті самі особи, які є сторонами по даній цивільній справі, суд вважає, що та обставина, що вищевказаний автомобіль не був переданий банком [PERSON], є доведеною та не підлягає доказуванню, і також визнається учасниками спору і у цій справі. Як вбачається з відомостей згідно з бази даних АІС «ДАІ-2000» УДАІ УМВС України у Вінницькій області та Єдиного державного реєстру МВС України, станом на 11.12.2015 року власником транспортного засобу марки ВАЗ, модель 21134, кузов ХТА211340В5036634, є [PERSON] (а.с. 11, 12). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків. Статтею 623 ЦК України встановлено, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства (ст. 662 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (ч. 2 ст. 693 ЦК України). Під час судового розгляду встановлено, що позивач повністю оплатив вартість автомобіля до його передання продавцем, а саме 05.07.2013 року, що підтверджується відповідною квитанцією № 40337640 від 05.07.2013 року, де в графі «Призначення платежу» наведено: за реалізоване майно по кредиту [PERSON] від [PERSON]. За вказаною квитанцією відповідачем отримано кошти в сумі 25100 грн. (а.с.9). Окрім наведеного про вказану обставину свідчить і заява на переказ готівки № 40337640 від 05.07.2013 року, згідно якої наведена сума коштів в розмірі 25100 грн. на користь відповідача також надійшла від позивача. Наявність у вказаній заяві в графі «підпис платника», підпису, який [PERSON] в судовому засіданні упізнав як свій, будь яким чином не доводить ту обставину, що [PERSON] вніс в касу банку власні кошти та здійснив вказану операцію самостійно, а тому доводи третьої особи [PERSON] в цій частині (щодо внесення особистих коштів) судом до уваги не приймаються. Також суд зазначає і те, що згідно листа ПАТ Філія Вінницьке обласне управління «Державний ощадний банк України» від 05.07.2013 року № 1531, що підписаний заступником начальника управління [PERSON] та адресований [PERSON], [PERSON] підтвердив ту обставину, що [PERSON] внесено повну суму розрахунку за придбання спірного транспортного засобу, що на даний час самим [PERSON] заперечується (а.с. 13). Позиція [PERSON] в цій частині є непослідовною, такою що не узгоджується з дослідженими судом письмовими доказами по справі, а також такою, що не відтворює дійсні обставини справи, а тому судом не приймаються до уваги його доводи щодо внесення ним особистих коштів за позивача по справі. Виходячи з положень п. 4.2. договору купівлі-продажу, продавець був зобовязаний передати покупцю товар відразу після внесення повної суми платежу, однак останній, отримавши суму попередньої оплати, не передав товар позивачеві. Враховуючи викладене вище та зважаючи на положення ч. 2 ст. 693 ЦК України, суд дійшов висновку, що сума попередньої оплати товару в розмірі 25100 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Разом з тим, позивач також просить стягнути з відповідача інфляційні втрати від простроченої суми в розмірі 22313,90 грн. та три проценти річних в розмірі 2071,27 грн. відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 01.08.2013 року по 30.04.2016 року. Суд вважає дану вимогу необґрунтованою з огляду на таке. Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нормою ст. 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення грошового зобовязання, її дія поширюється на всі види грошових зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань. Так, відповідно до ч. 3 ст. 693 ЦК України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця. Таким чином, у разі стягнення суми попередньої оплати за договором купівлі-продажу, на вказану суму нараховуються відсотки відповідно до статті 536 ЦК України й унеможливлюється стягнення 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 цього Кодексу. Аналогічний правовий висновок щодо застосування положень ст. 536 ЦК України у взаємозвязку зі ст. 625 ЦК України висловлений Верховним Судом України в постанові від 2 березня 2016 року (справа № 6-2491цс15). Окрім того, виходячи зі змісту ст. 625 ЦК України, слід дійти висновку, що вказаною статтею передбачена можливість стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення саме грошового зобов'язання. Натомість, стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення попередньої оплати за непоставлений товар. За своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні статті 625 ЦК України. Саме до цього зводяться правові позиції Верховного Суду України, висловлені ним у постановах від 1 липня 2015 року (справа №3-357гс15), від 16 вересня 2014 року (справа №3-90гс14), від 15 жовтня 2013 року (справа №3-30гс13). Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми попередньої оплати за договором купівлі-продажу транспортного засобу від 05.07.2013 року в розмірі 25100 грн. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З огляду на те, що позов задоволено на 50,7 %, з відповідача на користь позивача слід стягнути 279,46 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial