Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернулося до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на наступні обставини. Відповідно до заяви б/н від 02.08.2011 [PERSON] отримала кредит у розмірі 3300 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами Банку, викладеними на сайті банку, складають між нею та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. Договором передбачені порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості за кредитом, сплати нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі, а саме надало відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками. Таким чином, у порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконала. У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 31.05.2019 має заборгованість у загальній сумі 124603,53 грн, яка складається з наступного: 2928,52 грн - заборгованість за кредитом; 121675,01 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом з 02.08.2011 по 29.04.2019. На даний час відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ КБ «ПриватБанк», у зв`язку з чим позивач просив стягнути з [PERSON] суму заборгованості в розмірі 124603,53 грн та сплачений при зверненні з позовом до суду судовий збір у розмірі 1921 грн. У судовому засіданні представник позивача Осовська Ю.С. наполягала на задоволенні позовних вимог у повному обсязі та на їх обґрунтування надала пояснення, зміст яких збігається з обставинами, викладеними у позовній заяві. Представник пояснила, що відповідач, підписавши анкету-заяву, приєдналася до стандартних умов кредитного договору згідно з формулярами, затвердженими наказом керівництва банку, а отже немає підстав стверджувати, що [PERSON] не була ознайомлена з умовами кредитування. Крім того, річна базова відсоткова ставка у розмірі 36% зазначається у довідці про умови кредитування, яку відповідач підписала особисто. [PERSON] видавалися платіжні картки та кредитні кошти, якими відповідач користувалася, що підтверджується довідкою банку про видачу кредитних карт за договором та випискою з карткового рахунку. В останньому, крім іншого, у операції від 24.09.2011 міститься посилання на номер договору, який зазначається у довідці про умови кредитування із прив`язкою до первинної платіжної картки, що є підтвердженням того, що зазначені у довідці умови стосувалися саме договору від 02.08.2011, який був укладений [PERSON] шляхом підписання відповідної анкети-заяви. Разом із тим, на кожен кредитний договір видається окрема кредитна картка. Таким чином, ця ситуація не є аналогічною тій, щодо якої викладений правовий висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, на який посилався представник відповідача. Щодо заяви представника відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності Осовська Ю.С. наголосила, що цей строк має обчислюватися з моменту закінчення строку дії кредитної картки, виданої відповідачу, остання з яких діяла до 02/2019, у той час як банк звернувся з позовом до суду 16.07.2019, а отже в межах трирічного строку позовної давності. Відповідач у судове засідання не з`явилася, її представник [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що позовні вимоги відповідач не визнає та вважає їх необґрунтованими. [PERSON] дійсно на підставі заяви отримала у відповідача кредитні кошти на платіжну картку, якою користувалася та періодично поповнювала. Однак у заяві відсутні умови користування цими кредитними коштами, з ними відповідач ознайомлена не була. Відсотки нараховувалися банком, виходячи з Умов та правил надання банківських послуг, які [PERSON] не підписувала, а отже представник вважав, що в даному випадку підлягає застосуванню правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17. Щодо наявною в матеріалах справи довідки про умови кредитування, підписаної відповідачем, [PERSON] зазначив, що ця довідка не має відношення до підписаної анкети-заяви, оскільки в ній зазначається номер договору, за яким узгоджені умови кредитування, у той час як у позовній заяві самим банком вказано, що укладений між сторонами договір від 02.08.2011 номеру не мав. Крім того, з наданої позивачем довідки неможливо встановити дату її підписання через незадовільну якість копії, а 02.08.2011 банком пропонувалося [PERSON] підписати не один договір, у той час як належних доказів на підтвердження того, що ця довідка стосувалася саме підписаної нею анкети-заяви від 02.08.2011 позивачем не надано. Крім того, представник заявив про застосування строків позовної давності до вимог позивача, який, на його думку, давно сплив. Заслухавши представників сторін, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 02 серпня 2011 року відповідач підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, відповідно до якої вона отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту, що не заперечувалося представником відповідача в судовому засіданні. У заяві також зазначається, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг (а.с. 10). До заяви позивачем додані Умови та правила надання банківських послуг у «ПриватБанку» включно з Правилами користування платіжною карткою, а також довідка про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а.с. 11, 12-35). Згідно з довідкою банку відповідач [PERSON] за кредитним договором без номера від 02.08.2011 отримала кредитні картки № [NUMBER] та № [NUMBER] зі строком дії останньої до 28.02.2019 (а.с. 142). Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого банком, відповідач за договором без номера від 02.08.2011 станом на 31.05.2019 має заборгованість у загальній сумі 124603,53 грн, яка складається з наступного: 2928,52 грн - заборгованість за кредитом; 121675,01 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом з 02.08.2011 по 29.04.2019 (а.с. 7-9). Із наданого розрахунку заборгованості та виписки руху коштів по картковому рахунку (а.с. 7-9, 143-147), яка в розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» є первинним документом, та інформація у яких співпадає вбачається, що відповідач користувалася кредитними грошовими коштами, що не заперечувалося представником відповідача у судовому засіданні. Із встановлених обставин вбачається (і це не заперечувалося стороною відповідача), що [PERSON] на підставі заяви останньої отримала від позивача кредит, у зв`язку з чим наразі виник спір щодо права позивача як кредитора у цьому зобов`язанні отримати виданий кредит та сплату відсотків за його користування. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Отже, з урахуванням встановлених обставин щодо неповернення банку відповідачем [PERSON] фактично отриманих від позивача грошових коштів та наявності заборгованості за кредитом у розмірі 2928,52 грн, беручи до уваги, що представник відповідача у судовому засіданні також не заперечував факту отримання відповідачем платіжної картки з кредитними коштами та користування ними, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача фактично отриманої останньою суми кредитних коштів в межах суми наявної заборгованості за тілом кредиту є обґрунтованими, оскільки інший висновок не відповідав би принципам справедливості, добросовісності та розумності. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом з 02.08.2011 по 29.04.2019 у розмірі 121675,01 грн, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги банку в частині стягнення відсотків, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку заборгованості за договором б/н від 02.08.2011, посилався на довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Зазначеними документами визначаються: пільговий період користування коштами, процентна ставка; права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку; відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування тощо. Так, відповідно до довідки про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна, 30 днів пільгового періоду» за договором SAMDN50000048242666 позивача із [PERSON] була узгоджена базова відсоткова ставка на місяць (нараховується на залишок непростроченої заборгованості, виходячи із розрахунку 360 днів у році), яка складає 36% річних. Також за цією довідкою були узгоджені тип картки, тип кредитної лінії - «поновлювальна», умови щодо порядку та умов сплати відсотків за користування кредитом (а.с. 9). Разом із тим, у анкеті-заяві, на яку посилається сам банк, вказано, що кредитний договір разом із цією заявою складають ще три документи: Пам`ятка клієнта, Умови та Правила надання банківських послуг і Тарифи Банку. Таким чином, довідка про умови кредитування взагалі не визначається складовою цього кредитного договору ні у позовній заяві, ні у доданих до неї документах (у той час як Пам`ятка клієнта і Тарифи до позову не додаються), а у позові вказано, що Тарифи Банку викладені на банківському сайті (із зазначенням посилання http://privatbank.ua/terms/pages/70), а не в окремому письмовому документі, який до того ж має іншу назву. Крім того, у позовній заяві зазначається, що укладений 02.08.2011 між сторонами кредитний договір не має номера. Також до позовної заяви додається розрахунок заборгованості за договором від 02.08.2011 без номера, про що прямо зазначається у цьому розрахунку. Так само у довідці про видачу кредитних карт, наданій самими позивачем, вказано, що обидві кредитні картки були видані за договором від 02.07.2011 без номера. У той же час, у довідці про умови кредитування, на яку посилається позивач в обґрунтування вимог щодо стягнення відсотків за кредитом, зазначається номер договору, за яким були узгоджені вказані у довідці умови, а саме SAMDN50000048242666, натомість дата укладення останнього навпаки не вказана (крім іншого, якість наданої копії не дозволяє чітко визначити дату підписання довідки, а прізвище поряд із підписом відсутнє, на що звертав увагу представник відповідача у судовому засіданні). За таких обставин, суд вважає зазначену довідку про умови кредитування неналежним доказом, оскільки позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження того, що ця довідка та узгоджені в ній умови кредитування стосувалися саме договору без номера від 02.08.2011, укладеного між сторонами, у той час як представником відповідача ця обставина категорично заперечувалася, а відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК саме на представника позивача покладено обов`язок довести цю обставину, натомість згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на зазначені обставини суд також критично оцінює посилання представника позивача на те, що у виписці з карткового рахунку [PERSON] у операції від 24.09.2011 міститься посилання на номер договору SAMDN50000048242666 із прив`язкою до первинної платіжної картки, виданої відповідачу. Крім того, у всіх інших операціях по картці (як до 24.09.2011, так і після цієї дати) посилання на номер цього договору відсутній, а позицію представника позивача щодо того, що одна кредитна картка може бути видана та використовуватися в межах лише одного кредитного договору суд вважає безпідставною і такою, що не підтверджується будь-якими наявними в матеріалах справи доказами. Стосовно посилання позивача на Умови та правила надання банківських послуг суд зазначає, що останні не засвідчені належним чином та не містять підпису боржника, а тому не можуть вважатися належним та допустимим доказом. Додана до позову роздруківка витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містить будь-яких позначок, які б вказували на ознайомлення відповідача саме із цими за змістом Умовами та правилами надання банківських послуг у ПриватБанку. Таким чином, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, про що також зазначається у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 (справа № 6-16цс15). У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та правил надання батьківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, наданий банком витяг з Умов та правил надання батьківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. При цьому, як вже зазначалося судом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг у ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991). Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 цього Закону споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийнятої 09 квітня 1985 року за № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права та бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданого тягаря з`ясування змісту кредитного договору. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, який суд враховує під час розгляду цієї цивільної справи з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Таким чином, відсутні підстави вважати, що під час укладення договору із [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Із досліджених матеріалів справи вбачається, що підпис споживача [PERSON] під Умовами та правилами надання банківських послуг відсутній, не доведена належність наявної у матеріалах справи довідки про умови кредитування саме до укладеного між сторонами кредитного договору без номера від 02.08.2011, у той час як представник відповідача у судовому засіданні також зазначив, що [PERSON] з умовами кредитування ознайомлена не була, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору без номера, укладеного між сторонами 02.08.2011 шляхом підписання відповідачем анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена зокрема у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. За таких обставин суд дійшов висновку, що вказані вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом з 02.08.2011 по 29.04.2019 у розмірі 121675,01 грн задоволенню не підлягають. Що стосується заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності до вимог позивача, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 зазначила, що безпосередньо укладений між сторонами договір у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України, за змістом якої у разі, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав. З урахуванням зазначеного суд вважає, що заява представника відповідача про застосування строку позовної давності до позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення заборгованості за кредитом задоволенню не підлягає. Таким чином, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] тіла кредиту в розмірі 2928,52 грн обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат у вигляді судового збору в розмірі 1921 грн підтверджується платіжним дорученням від 03.07.2019 та випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України (а.с. 2, 3). Враховуючи те, що задоволенню підлягають 2,35 % позовних вимог (2928,52 грн х 100% / 124603,53 грн), суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених судових витрат у вигляді судового збору в розмірі 45,14 грн - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (1921 грн х 2,35% / 100%). На підставі викладеного,

Outcome: partial