Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-29 00:00:00

В березні 2017 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якому зазначила, що з 2012 року в їхніх сімї почались проблеми, постійні сварки, які були викликані поведінкою відповідача через вживання спиртних напоїв, з того часу фактично вони з відповідачем не ведуть спільного господарства, шлюбно-сімейні відносини припинили через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейне відносини та сімейні обовязки, а тому вважає за необхідне розірвати шлюб за вказаних умов. При цьому, в позові вказувала, що кожен з подружжя живе своїм життям. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі, посилаючись на безпідставність позовних вимог [PERSON], оскільки останньою не вказано дійсних підстав та мотивів позову. Суд, вислухавши сторін по справі та їх представників, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає до задоволення за наступних обставин. Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що 04 жовтня 2003 року сторони зареєстрували шлюб у Полтавському міському відділі реєстрації актів цивільного стану , актовий запис № 1524 (а.с14). Від шлюбу сторони мають спільних дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Шлюб укладено між сторонами вперше. В судовому засіданні позивачка в обґрунтування позовних вимог вказувала про те, що проблеми в їхній сімї почалися з 2012 року, коли відповідач з неповагою почав ставитися до неї, як до жінки та матері їх спільних дітей, вчиняв сварки та бійки, що викликано вживанням ним алкогольних напоїв. При цьому, позивачкою на підтвердження вказаних обставин вказувалось про те, що у 2014 році було порушено кримінальне провадження відносно [PERSON] за фактом побиття дружини [PERSON]. Протягом усього часу вона була змушена звертатись до поліції з підстав вчинення відповідачем насилля та сварок в сімї. Більше того, позивачкою вказувалось про те, що через постійні сварки та насилля в сімї вона була змушена піти з дому 03 травня 2017 року, залишивши з відповідачем дітей, щоб уникнути приниження та знущання над нею з його боку, через 10 днів вона повернулась, але їхні стосунки не змінилися на краще. Так, судом встановлено, що [PERSON] неодноразово зверталась до поліції з заявами про вчинення відповідачем насилля в сімї, а саме: - 23.01.2014 року [PERSON] було подано до Ленінського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області повідомлення про те, що близько 22 год. 30 хв. 23.01.2014 року у м. Полтава, за адресою вул. Володимирська, 27, [PERSON]М з невідомих причин не відчиняв двері до будинку, в якому вони проживають однією сімєю; - 09.02.2014 року [PERSON] зверталася до Ленінського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області з заявою про те, що її чоловік [PERSON] забрав їх дитину сина; - 16.03.2014 року о 09 год. 10 хв., позивачкою було подано заяву до Відділення поліції №2 Полтавського відділу поліції Головного управління Національної поліції Головного управління національної поліції в Полтавській області за фактом того, що 15.03.2014 року близько 15 год. 00 хв. [PERSON], перебуваючи у м. Полтава по вул. Володимирська, 27, в ході сварки, що виникла між ним та його дружиною [PERSON], спричинив останній тілесні ушкодження, провадження за даним фактом закрито 17.04.2014 року; - 02.08.2014 року о 08 год. 56 хв. [PERSON] було подано заяву до Відділення поліції №2 Полтавського відділу поліції Головного управління Національної поліції Головного управління національної поліції в Полтавській області за фактом того, що в ніч з 24.07.2014 року на 25.07.2014 року чоловік [PERSON], [PERSON] за місцем свого проживання [INFO] умисно спричинив тілесні ушкодження її неповнолітньому сину [PERSON], [INFO], провадження за даним фактом було закрито 26.08.2014 року. Так, протягом 2017 року [PERSON] зверталась до поліції з рядом заяв від 13.03.2017 року, 03.05.2017 року, 16.05.2017 року, 21.05.2017 року про вчинення [PERSON] насилля в сімї, а саме вчиненням сварок та висловлюванням погроз на її адресу. Більше того, згідно ухвали Ленінського районного суду м. Полтави від 10.06.2014 року кримінальне провадження відносно [PERSON] за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України закрито. Підставою для порушення даного кримінального провадження, стали обставини, які мали місце 11.01.2014 року о 11 год. 00 хв. за фактом нанесення [PERSON] легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоровя [PERSON]. В судовому засіданні відповідачем та його представником заперечувались дані факти, з підстав їх фальсифікації та недоведеності вини в діях [PERSON]. При цьому, останніми будь-яких належних та допустимих доказів на спростовуванням фактичних обставин справи та наведених вище фактів надано не було. Дані твердження відповідача та його представника суд сприймає критично, оскільки факт спричинення 11.01.2014 року [PERSON] своїй дружині [PERSON] легких тілесних ушкоджень, встановлені судом, а тому дані фактичні обставини не підлягають доведенню в іншій справі і не можуть бути спростовані судом. Більше того, ухвала суду від 10.06.2014 року не оскаржена самим [PERSON] та не скасована в установленому законом порядку, а тому будь-яких сумнівів в її достовірності у суду не виникає. Інших належних та допустимих доказів на спростування обставин встановлених в ухвалі суду від 10.06.2014 року, як відповідачем так і його представником надано не було та судом не встановлено. Судом беззаперечно встановлено, що причиною конфліктів, які постійно виникають між сторонами, є різні погляди щодо виховання дітей, а також спір між батьками з приводу визначення місця проживання дітей. Дані обставини фактично не оспорювалися сторонами та їх представниками в судовому засіданні. Причини неможливості спільного проживання сторін однією сімєю, зазначені відповідачем, а саме вживання позивачем алкогольних напоїв та неналежне виховання дітей з її боку є безпідставними та неспроможними за своєю природою, оскільки будь-яких фактичних даних щодо неналежної поведінки матері чи неналежного виховання нею дітей, стороною відповідача суду надано не було. Факт звернення [PERSON] до Служби у справах дітей Подільської районної у м. Полтаві ради, зі слів останнього, не може вказувати на неналежність поведінки [PERSON] та її неналежного ставлення чи виховання нею дітей. Належних та допустимих доказів щодо вживання [PERSON] алкогольних напоїв, її перебування в стані алкогольного спяніння та вчинення нею протиправних дій відносно дітей чи неналежного їх виховання стороною відповідача суду не надано, а тому вказані обставини, зазначені [PERSON] як дійсні підстави для розлучення, є надуманими і такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Поряд з цим, безпосередньо [PERSON] в судовому засіданні вказував, що не заперечує проти розлучення з [PERSON], але категорично проти того, щоб діти проживали з матірю. Таким чином, судом беззаперечно встановлено, що спору з приводу розірвання шлюбу на даний час не існує, так як шлюбні стосунки між ними фактично припинені близько 2-х років тому, що свідчить про неможливість збереження сімї на даний час. Відповідно до положення ст.112 СК України суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Згідно ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України, визначено,що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сімї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. З урахуванням фактичних обставин справи та норм закону, як регулюють спірні правовідносини, судом встановлено, що шлюбно сімейні стосунки [PERSON] та [PERSON] вичерпали себе, оскільки обставини спільного проживання подружжя є такими, що суперечать інтересам позивачки, так як остання з боку відповідача натикається на постійне моральне та фізичне насилля з боку відповідача, яке вчиняється ним, як по відношенню до неї так і неповнолітніх дітей, що в свою чергу впливає на психоемоційний стан та розвиток неповнолітніх дітей. За таких обставин суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу між ними суперечить інтересам позивачки та неповнолітніх дітей, що має істотне значення, а тому шлюб між сторонами необхідно розірвати. На підставі викладеного,

Outcome: approved