Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-07 00:00:00

Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», звернулося до суду із заявою про винесення додаткового рішення у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] про захист порушеного права, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Заява мотивована тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.09.2018 року в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] про захист порушеного права, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовлено. Ухвалюючи заочне рішення у справі суд послався на той факт, що він не наділений повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за банком та зазначив, що за змістом умов іпотечного договору задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, а за рішенням суду звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається за правилами ст. 39 ЗУ «Про іпотеку». Проте позивач звертався до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реалізації зазначеного майна на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] . позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явилась, про причини неявки до суду не повідомила. Заяв та клопотань до суду не надходило. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши докази у справі, суд вважає, що є підстави для ухвалення додаткового рішення. Відповідно до ст. 270 ч.1 п.1 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.09.2018 року в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] про захист порушеного права, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовлено. (а.с. 172-174). Рішення суду набрало законної сили. З матеріалів цивільної справи, зокрема з прохальної частини позовної заяви вбачається, що позивачем заявлено вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реалізації зазначеного спірного майна на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження (а.с. 8-9). Рішенням суду від 10.09.2018 року було встановлено факт укладення Кредитного договору, між банком та відповідачем, також факт укладення між ними договору іпотеки, який зареєстрований в реєстрі за №6991 від 24.12.2007 року, згідно якого виконання зобов`язань за кредитним договором забезпечено нерухомим майном, а саме:1/2частини житлового будинку, з відповідною часткою господарських будівель і споруд, розташованого в [ADDRESS] , який належить іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В.І. «24» грудня 2007 року за р. № 6984, зареєстрованого в ДРП «24» грудня 2007 року за № 2597830, зареєстрованого КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» (ВООБТІ) у реєстрову книгу № 176 (35) за реєстраційним № 9717 «24» грудня 2007 року (а.с. 172-174). Відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Статтею 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимог, якщо інше не встановлено договором. Згідно зі ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (стаття 33 Закону України «Про іпотеку»). Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки виникає з підстав, визначених статтею 12 Закону України «Про іпотеку», згідно якої в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено за рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до частини 2 статті 43 Закону України «Про іпотеку» початкова ціна продажу предмета іпотеки встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки. Враховуючи викладене, вимоги банку щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною не нижчою 843838 грн. шляхом продажу на прилюдних торгах є обґрунтованими та доведеними. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають до стягнення на користь позивача судові витрати у розмірі 1762,00 грн. Що ж стосується витрат у розмірі 1 200 грн. за оплату оцінки майна, то на думку суду дані вимоги не підлягають до задоволення, оскільки стороною заявника не надано до суду жодного належного та допустимого доказу щодо їх понесення.

Outcome: partial