Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-03 00:00:00

В березні 2016 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив визнати недійсним Договір застави майна (майбутнього врожаю - сільськогосподарської продукції, що стане власністю Товариства з обмеженою відповідальністю «Племзавод «Любомирівка» в майбутньому) від 19 травня 2015 року, укладений між [PERSON], з однієї сторони, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Племзавод «Любомирівка» в особі директора [PERSON], з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON]. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що 19 травня 2015 року між [PERSON], як позикодавцем, з однієї сторони, та ТОВ «Племзавод «Любомирівка» в особі директора [PERSON], як позичальником, з іншої сторони, був укладений договір позики, згідно якого [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти у розмірі 1700000 гривень, а [PERSON] зобов'язався повернути [PERSON] вказану суму грошових коштів строком до 31 жовтня 2015 року. Цього ж дня, тобто 19 травня 2015 року, між [PERSON], як заставодержателем, з однієї сторони, та ТОВ «Племзавод «Любомирівка» в особі директора [PERSON], як заставодавцем, з іншої сторони, був укладений договір застави майна (майбутнього врожаю), а саме сільськогосподарської продукції, що стане власністю ТОВ «Племзавод «Любомирівка» в майбутньому. Згідно п. п. 1.1, 1.2 даного Договору, ТОВ «Племзавод «Любомирівка», з метою забезпечення зобовязань за договором позики від 19 травня 2015 року щодо повернення [PERSON] грошових коштів у розмірі 1700000 гривень, передає у заставу [PERSON] майно (сільськогосподарську продукцію), що стане власністю ТОВ «Племзавод «Любомирівка» у майбутньому. При цьому, предметом застави є майбутній врожай соняшника, що очікується у 2015 році, який буде вирощений на земельній ділянці, площею 225 га, розташованій на території селища Соколівка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. 03 вересня 2015 року відповідачі почали здійснювати збирання врожаю на цих земельних ділянках. Разом з тим, більша частина цих земельних ділянок знаходиться у користуванні на праві оренди у ТОВ «Любомирівка-Агро». Наявність прав іншої особи на вказані вище земельні ділянки унеможливлює державну реєстрацію права оренди на них. Укладаючи спірний договір, [PERSON] та нотаріус [PERSON] не пересвідчилися у тому, що земельні ділянки, на яких начебто розташовані посіви ТОВ «Племзавод «Любомирівка», вказаному підприємству насправді не належать, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо вказаних вище земельних ділянок. Так, ТОВ «Племзавод «Любомирівка» в особі директора [PERSON] передало [PERSON] у заставу майно, яке належить ТОВ «Любомирівка-Агро». На підставі вищевказаного, в теперішній час, у провадженні Верхньодніпровського відділення Дніпродзержинського ВП ГУНП в Дніпропетровській області знаходяться кримінальні провадження № 12015040430000908 від 04 жовтня 2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, № 12015040430000809 та № 12015040430000808 від 04 вересня 2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, за фактом самоправства та шахрайських дій з боку директора ТОВ «Племзавод «Любомирівка» в особі директора [PERSON] щодо незаконного збирання невстановленими особами в період з 03 по 17 вересня 2015 року врожаю соняшника у розмірі приблизно 1200 тон, що належить ТОВ «Любомирівка-Агро», придаючи при цьому вигляд законності своїх дій на підставі договору застави від 19 травня 2015 року між [PERSON] та ТОВ «Племзавод «Любомирівка». Дії відповідача по укладанню договору є неправомірними, оскільки зобовязання повинно бути законним і справедливим. З огляду на відзначені обставини позивач був вимушений звернутися з позовом до суду про визнання вищевказаного Договору застави майна від 19 травня 2015 року недійсним. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги позивача та просив задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилався на обставини, які викладені в позовній заяві. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] в судове засідання заперечував проти задоволення позовних вимог позивача та просив відмовити йому в повному обсязі. При цьому, вказав, що перелік земельних ділянок сільськогосподарського призначення на момент укладання договору застави знаходилися в користуванні відповідача-2, в тому числі і ті на яких вирощується майбутній врожай соняшника. Посіяний соняшник належить відповідачу-2, на праві власності, що підтверджується Договором № 8 купівлі-продажу від 12.05.2015 року та видатковою накладною № PH 0000009, виданою 12.05.2015 року ПСП «ДОМ». Таким чином, на момент укладення договору застави, відповідачем-2 були надані документи, які підтверджують право власності останнього на предмет застави. Доводи позивача про збір відповідачем-1 врожаю соняшника 2015 року необґрунтовані та не підтверджуються доказами по справі, а всі претензії щодо збору врожаю необхідно предявляти лише до відповідача-2. Також, в поданому позові позивач стверджує, що відповідач-2 неправомірно передав в заставу майно, та на підтвердження своєї хибної думки посилається на витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо земельних ділянок, але такі доводи позивача є помилковими, оскільки предметом договору застави є сільськогосподарська продукція, зокрема майбутній врожай соняшника 2015 року, а не земельні ділянки. При цьому, на виконання умов договору застави, 16 жовтня 2015 року, відповідач-2 передала відповідачу-1 в рахунок погашення боргу за договором позики від 19 травня 2015 року, грошові кошти в сумі 1700000,00 грн., що підтверджується заявою відповідача-1, посвідченою приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2502. Таким чином, Договір застави майна (сільськогосподарської продукції) від 19 травня 2015 року укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Племзавод «Любомирівка», на теперішній час припинений його належним виконанням та відсутній предмет спору. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Племзавод «Любомирівка» в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причину своєї неявки суду не повідомив. Третя особа в судове засідання не зявилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, причину своєї неявки суду не повідомила. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню по наступним підставам. У судовому засіданні було встановлено, що 19 травня 2015 року між [PERSON], як заставодержателем, з однієї сторони, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Племзавод «Любомирівка» в особі директора [PERSON], як заставодавцем, з іншої сторони, був укладений договір застави майна (майбутнього врожаю), а саме сільськогосподарської продукції, що стане власністю Товариства з обмеженою відповідальністю «Племзавод «Любомирівка» в майбутньому, який (Договір) посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 796. Згідно п. п. 1.1, 1.2 вищевказаного Договору, Товариство з обмеженою відповідальністю «Племзавод «Любомирівка», з метою забезпечення зобовязань за договором позики від 19 травня 2015 року щодо повернення [PERSON] грошових коштів у розмірі 1700000 гривень, передає у заставу [PERSON] майно (сільськогосподарську продукцію), що стане власністю ТОВ «Племзавод «Любомирівка» у майбутньому. При цьому, предметом застави є майбутній врожай соняшника, що очікується у 2015 році, який буде вирощений на земельній ділянці, площею 225 га, розташованій на території селища Соколівка Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. У додатку № 1 до Договору застави майна (майбутнього врожаю - сільськогосподарської продукції, що стане власністю Товариства з обмеженою відповідальністю «Племзавод «Любомирівка» в майбутньому) від 19 травня 2015 року наведений перелік земельних ділянок та їхніх власників, які передали земельні ділянки у оренду, на яких вирощується сільськогосподарська продукція, яка передана в заставу. Вищевказані обставини не оспорювалися та визнавалися сторонами (представником позивача та представником відповідачки), а тому, дані обставини не підлягають доказуванню в порядку ч. 1 ст. 61 ЦПК України, згідно якої обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Позивач вважає вищевказаний Договір застави майна (майбутнього врожаю - сільськогосподарської продукції, що стане власністю Товариства з обмеженою відповідальністю «Племзавод «Любомирівка» в майбутньому) від 19 травня 2015 року незаконним, оскільки ТОВ «Племзавод «Любомирівка» в особі директора [PERSON] передало [PERSON] у заставу майно, яке належить ТОВ «Любомирівка-Агро». Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Зокрема, згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлено, що земельні ділянки, на яких вирощувалася сільськогосподарська продукція, яка передана в заставу згідно Договору застави майна (майбутнього врожаю - сільськогосподарської продукції, що стане власністю Товариства з обмеженою відповідальністю «Племзавод «Любомирівка» в майбутньому) від 19 травня 2015 року, дійсно перебувала в оренді у Товариства з обмеженою відповідальністю «Племзавод «Любомирівка», на підставі укладених між вказаним товариством та власниками цих земельних ділянок договорів оренди земельних ділянок, копії яких знаходяться в матеріалах даної справи. Проте, пізніше, між сімдесяти шістьма власниками земельних ділянок (які були передані в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Племзавод «Любомирівка»), Товариством з обмеженою відповідальністю «Племзавод «Любомирівка» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Любомирівка-Агро» були укладені додаткові угоди № 1 до вказаних договорів оренди земельних ділянок, згідно яких новим орендарем цих земельних ділянок стає Товариство з обмеженою відповідальністю «Любомирівка-Агро». При цьому, Товариство з обмеженою відповідальністю «Племзавод «Любомирівка» передало Товариству з обмеженою відповідальністю «Любомирівка-Агро» ці земельні ділянки протягом березня-квітня 2015 року на підставі актів приймання-передачі земельних ділянок, копії яких знаходяться в матеріалах даної справи. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Товариство з обмеженою відповідальністю «Любомирівка-Агро» зареєстроване, як орендар вказаних земельних ділянок, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягами з вказаного реєстру, копії яких знаходяться в матеріалах даної справи. Таким чином, належним землекористувачем цих земельних ділянок, на яких вирощувалася сільськогосподарська продукція, яка передана в заставу згідно спірного договору застави майна, є саме Товариство з обмеженою відповідальністю «Любомирівка-Агро», і відповідно саме позивач є власником вирощеної сільськогосподарської продукції. Відповідно до ч. 2 ст. 576 ЦК України, предметом застави може бути майно, яке заставодавець набуде після виникнення застави (майбутній урожай, приплід худоби тощо). Разом з тим, 19 травня 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Племзавод «Любомирівка» в особі директора [PERSON], ввівши в оману [PERSON], що воно (товариство) є належним землекористувачем та власником вирощуваної сільськогосподарської продукції, уклав з останньою договір застави майна (майбутнього врожаю), а саме сільськогосподарської продукції, що стане власністю Товариства з обмеженою відповідальністю «Племзавод «Любомирівка» в майбутньому, в той час, коли вказане товариство на той час не було належним землекористувачем земельних ділянок, на яких вирощувалася сільськогосподарська продукція, яка передана в заставу, та відповідно не є власником цієї майбутньої продукції. Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно абзацу 2 ч. 1 ст. 229 ЦК України, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Судом встановлено, що майно, яке передано Товариством з обмеженою відповідальністю «Племзавод «Любомирівка» в заставу [PERSON] йому не належить, а доказів іншого суду не надано. При цьому, представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] наголошував, що посіяний соняшник належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Племзавод «Любомирівка», що підтверджується Договором № 8 купівлі-продажу від 12.05.2015 року та видатковою накладною № PH 0000009, виданою 12.05.2015 року ПСП «ДОМ». При цьому, згідно з ч. 2 ст. 64 ЦПК України, письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Разом з тим, вказаних Договору № 8 купівлі-продажу від 12.05.2015 року та видаткову накладну № PH 0000009, видану 12.05.2015 року ПСП «ДОМ», суду надано не було. Судом розяснювалося представнику відповідачки про можливість судом витребування доказів по справі, у разі неможливості надання цих доказів стороною, на що останній повідомив, що вказані документи вилучені, і клопотання про витребування доказів не заявляв. Але ж, згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тому, представником відповідачки не доведені суду належними та допустимими доказами факти, які викладені ним в його запереченнях. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає можливим визнати недійсним Договір застави майна (майбутнього врожаю - сільськогосподарської продукції, що стане власністю Товариства з обмеженою відповідальністю «Племзавод «Любомирівка» в майбутньому) від 19 травня 2015 року, укладений між [PERSON], з однієї сторони, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Племзавод «Любомирівка» в особі директора [PERSON], з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON]. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слідує стягнути в рівних частинах судовий збір в сумі 1378 грн. 00 коп., тобто по 689 грн. 00 коп. з кожного з них відповідно (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved