Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

В березні 2013 року позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що сімейні стосунки між сторонами припинено, їх шлюб розірвано, з огляду на що майно подружжя підлягає поділу, на що не згоден відповідач / т. 1, а.с. 3 5 /. В червні 2013 року відповідач [PERSON], користуючись своїми процесуальними правами, звернувся в суд з зустрічним позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя і протокольною ухвалою суду від 17 червня 2013 року цю заяву прийнято до сумісного розгляду з первісним позовом / т. 1, а.с. 158 161, 162 /. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 серпня 2013 року позов [PERSON] було задоволено, а зустрічний позов [PERSON] задоволено частково / т. 1, а.с. 216, 217 220 /. Рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Полтавської області від 04 грудня 2013 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, а рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 серпня 2013 року скасовано та постановлено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя відмовлено, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволено частково, вирішено питання про залишення у власності кожного із колишнього подружжя конкретного майна та питання про судові витрати / т. 1, а.с. 292 293, 294 300 /. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 квітня 2014 року касаційна скарга [PERSON] була задоволена частково. Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 серпня 2013 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 04 грудня 2013 року скасовані з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції / т. 2, а.с. 40 42, 43 /. Під час нового розгляду цієї справи судом першої інстанції відповідач за первісним позовом позивач за зустрічним позовом [PERSON] подав до суду уточнення до зустрічного позову, в яких просив визнати за позивачем [PERSON] та за ним право власності по ? частині на спірні обєкти нерухомого майна, а саме на квартири в м. Полтаві і м. Києві та на будинок в м. Миргороді Полтавської області / т. 2, а.с. 65 66 /. В подальшому при новому розгляді справи позивач [PERSON], користуючись правовою допомогою різних адвокатів, неодноразово уточнювала заявлені нею позовні вимоги, що в кінцевому результаті вплинуло на строки нового розгляду цієї справи / т. 4, а.с. 46 50, 119 143, 149 173 /. В остаточній заяві про уточнення і зменшення позовних вимог від 09 березня 2016 року позивач [PERSON] просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя: квартири в м. Полтаві та в м. Києві, будинковолодіння в м. Миргороді, земельну ділянку під цим будинковолодінням, земельну ділянку для ведення садівництва, що знаходиться на території Шахворостівської сільської ради Миргородського району, нежитлове приміщення (стоматологічний) кабінет в м. Миргороді, обладнання та умеблювання цього кабінету, легковий автомобіль, автомобільний причіп, трактор колісний, чотири тракторні причепи. Одночасно з цим позивач просила визнати по ? ідеальній частці у спільній сумісній власності подружжя на все вище перелічене майно та поділити це майно, виділивши їй у власність в натурі, в звязку з неподільністю речей квартиру [ADDRESS], вартістю 1546269 гривень. Решту вище переліченого нерухомого та рухомого майна просила залишити у власності відповідача [PERSON], припинивши право спільної сумісної власності подружжя на це майно. Також нею заявлено вимогу про стягнення з відповідача [PERSON] на її користь грошової компенсації в сумі 450000 гривень за проведені ремонти, умеблювання та спорядження побутовою технікою стоматологічного кабінету по вул. Гоголя, 105 в м. Миргороді Полтавської області і квартири [ADDRESS] Д в м. Києві. Одночасно з цим позивачем [PERSON] заявлено позовні вимоги до невизначеної Державної реєстраційної служби, яка нею не залучалася до участі в справі в якості співвідповідача за правилами ст. 33 ч. 1 ЦПК України, про скасування права власності на нерухоме майно відповідача [PERSON], а саме на квартиру [ADDRESS] та покладення зобовязання провести реєстрацію права власності на цей обєкт нерухомості за позивачем [PERSON]. Крім того, цей позивач просила суд зобовязати відповідача [PERSON] передати їй правовстановлюючі документи та ключі від вхідних дверей квартири [ADDRESS], з передачею майна у відповідному стані / т. 5, а.с. 2 29 /. Разом з тим судом приймається до уваги та обставина, що від раніше заявлених позовних вимог [PERSON] не відмовилася, така відмова не прийнята судом, ці вимоги цей позивач не просила залишити без розгляду і відповідна ухвали з цього приводу судом не виносилася. В судових засіданнях позивач [PERSON], вона ж відповідач за зустрічним позовом, свої позовні вимоги, включаючи остаточні, підтримувала, просила задовольнити їх, пояснивши, що в період зареєстрованого шлюбу з відповідачем, за спільні кошти подружжя, вони набули ряд обєктів нерухомого майна, придбали рухоме майно, яке було зареєстроване за відповідачем [PERSON]. В подальшому їх шлюб припинено на підставі судового рішення, а відповідач не визнає її права на це майно подружжя. Відповідач за первісним позовом позивач за зустрічним позовом [PERSON] уточнені позовні вимоги [PERSON], викладені у письмовій заяві від 09 березня 2016 року заперечував, подавши відповідну заяву / т. 5, а.с. 38 /. В раніше поданих письмових запереченнях проти позову [PERSON] визнавав вимоги позивача про визнання за сторонами права власності по ? частині щодо кожного обєкту майна подружжя, яке підлягає поділу, окрім приміщення стоматологічного кабінету, обладнання в ньому, земельної ділянки площею 0,2096 га для обслуговування житлового будинку по вул. Зінчаші, 54 в м. Миргороді Полтавської області та земельної ділянки площею 0,10 га для ведення садівництва на території Шахворостівської сільської ради Миргородського району / т. 4, а.с. 60 61, 144 - 146/. Користуючись своїми процесуальним правами, визначеними ст. 27 ЦПК України, цей учасник процесу щоразу, будучи повідомленим про день, час та місце розгляду справи, в судові засідання не зявлявся, подаючи до суду письмові заяви про розгляд справи у його відсутність та, заявляючи певні вимоги / т. 2, а.с. 67, 77, 98, 207; т. 3, а.с. 1, 40, 215, 228; т. 4, а.с. 8, 24, 44, 60 61, 83, 88, 116, 237 239; т. 5, а.с. 1, 38 /. Заслухавши пояснення позивача за первісним позовом, її показання, як свідка / т. 4, а.с. 249, 250 /, показання свідка [PERSON] / т. 4, а.с. 246, 250 /, дослідивши письмові докази по справі, надані сторонами на засадах змагальності і диспозитивності судового розгляду, вивчивши зміст оригіналів окремих документів, та, проаналізувавши всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що, як первісний, так і зустрічний позови підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступних обгрунтувань. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 квітня 1988 року. Рішенням Миргородського міського суду Полтавської області від 20 лютого 2012 року шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем за первісним позовом [PERSON] припинено шляхом його розірвання. Згаданим судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено ту обставину, що спільно, однією сімєю вони проживали до червня 2012 року, після чого їх сімя розпалася / а.с 10 /. За приписами ст. 61 ч. 3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беріть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З огляду на викладені обставини та на підставі письмових доказів по справі, перевірених і проаналізованих судом, слід прийти до висновку про те, що в період зареєстрованого шлюбу сторони, як подружжя набули право на наступне майно: - двокімнатну квартиру [ADDRESS] А, в будинку під літер «А-5», в м. Полтаві / т.1, а.с. 8, 74 82, 179, 180 ; - двокімнатну квартиру [ADDRESS] / т.1, а.с. 83 99, 181, 182, /; - будинковолодіння по вул. Зінчаші, 54 в м. Миргород Полтавської області / т. 1, а.с. 9, 69, 70 73 /; - автомобіль «CHEVROLET LACETTINF 19ВЗНГ» седан, 2009 року випуску / т. 1, а.с. 6, 7, 100, 119, 121 /; - автомобільний причіп «Бджілка П4» / т.1, а.с. 101, 119, 120/; - трактор колісний «ЮМЗ 6-АЛ» / т.1, а.с. 102, 137 139 /; - тракторні причіпи / т.1, а.с. 103, 104, 137 139 /; - два причіпи тракторні, без ідентифікаційних ознак. Відповідно до ст. ст. 69, 70 СК України, якими мають регулюватися спірні правовідносини на час їх виникнення, щодо майна, набутого сторонами по справі після 01 січня 2004 року, і згідно зі ст. ст. 22, 28, 29 КпШС України відносно майна, набутого до вказаної дати, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, а у разі поділу майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними чи шлюбним договором. Про наявність відповідної домовленості відносно часток спільного майна подружжя сторони не заявили. Відповідач [PERSON] в раніше поданих письмових запереченнях проти позову [PERSON] визнавав вимоги позивача про визнання за сторонами права власності по ? частині щодо кожного обєкту майна подружжя, яке підлягає поділу, окрім приміщення стоматологічного кабінету, обладнання в ньому, земельної ділянки площею 0,2096 га для обслуговування житлового будинку по вул. Зінчаші, 54 в м. Миргороді Полтавської області та земельної ділянки площею 0,10 га для ведення садівництва на території Шахворостівської сільської ради Миргородського району / т. 4, а.с. 60 61, 144 - 146/. Відповідно до ст. 61 ч. 1 ЦПК України обставини, визнані сторонами, та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. При вирішенні питання про поділ майна подружжя за первісними і зустрічними позовними вимогами судом враховується висновок судової будівельно технічної експертизи № 924/925/926 від 25.12.2014 року, згідно якого розподіл квартир № 114 по вул. Ревуцького, 9 в м. Київ та № 28 по вул. 23 Вересня, 1 А в м. Полтаві на дві рівні частини у відповідності до державних будівельних норм неможливий / т.3, а.с. 113 167 /. Призначена судом за клопотанням відповідача за первісним позовом [PERSON] судова будівельно технічна експертиза будинковолодіння по вул. Зінчаші, 54 в м. Миргороді Полтавської області / т.2, а.с. 83, т.4, а.с. 63 /, на вирішення якої ставилося питання про наявність технічної можливості поділу житлового будинку та господарських будівель на дві рівні частки, знята з провадження експертною установою через несплату цим відповідачем вартості призначеної експертизи / т. 4, а.с. 74 /. З огляду на це ухвалою суду від 16 грудня 2015 року ухвала про призначення такої експертизи від 29 вересня 2015 року скасована / т. 4, а.с. 85 /. При таких обставинах, в супереч вимогам ст. ст. 10, 27, 60 ЦПК України сторонами по справі не надано суду належних і допустимих доказів наявності технічної можливості щодо поділу спірних обєктів нерухомості по ? частині у відповідності до державних будівельних норм. Що стосується можливості поділу легкового автомобіля, причепу автомобільного, колісного трактора та чотирьох тракторних причепів, слід прийняти до уваги положення ст. 181 ч. 2, ст. 183 ч. 2 ЦК України, за якими рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі, а неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Оскільки вище перелічене майно не можна поділити без втрати його цільового призначення, таке майно слід визнати неподільними речами. При поділі майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, у разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової компенсації на депозитний рахунок суду / ст. 71 ч. ч. 4, 5 СК України /. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України. Тобто, для припинення права особи на частку у спільному майні, необхідно встановити наявність будь якої із обставин, передбачених пунктами 1 3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, за умови що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Протягом нового розгляду справи по суті ні позивач за первісним позовом, ні відповідач за цим же позовом попереднє внесення вартості відповідних часток неподільного майна на депозитний рахунок суду не здійснювали. Відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] своєї згоди на присудження грошової компенсації вартості часток спірного майна не надали. При викладених обставинах суд має керуватися розясненнями, які містяться у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, за якими у разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Разом з цим судом приймаються до уваги і вказівки, викладені в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 квітня 2014 року / т. 2, а.с. 40 42 /, які є обовязковими для суду першої інстанції. Позовні вимоги [PERSON] відносно визнання спільною сумісною власністю подружжя нежитлового приміщення (стоматологічного кабінету) по вул. Гоголя, 105 у м. Миргород, набутого відповідачем [PERSON] в дар у 1997 та 1998 роках, земельної ділянки площею 0,10 га для ведення садівництва, яка знаходиться на території Шахворостівської сільської ради не підлягають до задоволення, оскільки це нерухоме майно відповідачем [PERSON] набуто хоч і в період шлюбу, проте в порядку дарування та в порядку використання права на приватизацію землі / т. 1, а.с. 27, 28, 29, 30, 36; т. 2, а.с. 59, 100 102, 129, 130, 189 /. Однак, після набуття відповідачем [PERSON] у власність відповідної квартири в будинку по вул. Гоголя, 105 у м. Миргород, яка саме в період зареєстрованого шлюбу сторін переобладнувалася ними в нежитлове приміщення (стоматологічний кабінет), на таке переобладнання витрачено 113715,22 гривень, що підтверджується висновком судової будівельно технічної експертизи № 923 від 28.11.2014 року. Таким висновком підтверджено факт проведення відповідних будівельних робіт по переобладнанню житлової квартири в стоматологічний кабінет. Висновки цієї експертизи за першим варіантом судом визнаються обгрунтованими та такими, що узгоджуються із сукупністю інших доказів перевірених і проаналізованих в ході нового розгляду справи / т. 3, а.с. 56 108/. З урахуванням цього та тієї обставини, що стоматологічний кабінет залишається у власності відповідача [PERSON], ? частина вартості робіт по його переобладнанню в сумі 56857,61 гривень має бути компенсована позивачу [PERSON] на задоволення цієї частини її позовних вимог. Оскільки не доведено технічної можливості поділу спірного будинковолодіння по вул. Зінчаші, 54 в м. Миргород Полтавської області на дві рівні частини і такий реальний поділ судом не здійснюється, вести мову про можливість визнання права власності за позивачем [PERSON] на ? частину земельної ділянки за цією ж адресою, площею 0,2096 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку не видається можливим. В супереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України позивачем [PERSON] суду не надано належних і допустимих доказів того, що все перераховане нею обладнання та умеблювання для зайняття відповідачем професійною діяльністю на час вирішення цього спору в суді придбане саме в період зареєстрованого шлюбу і за спільні кошти подружжя, а не після припинення такого шлюбу. Час придбання такого майна, його перелік та дійсна вартість, при запереченні позову відповідачем [PERSON] в цій частині, позивачем [PERSON] не доведені. З цих хе підстав не підлягають до задоволення її позовні вимоги в частині стягнення з відповідача [PERSON] 450000 гривень в рахунок грошової компенсації за проведені ремонти та умеблювання і побутову техніку квартири [ADDRESS] Д в м. Київ, оскільки не доведено набуття цієї квартири в зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти сторін. Позовні вимоги відносно скасування та реєстрації права власності на конкретну квартиру, заявлені до юридичної особи, яка в супереч вимогам ст. 33 ЦПК України не залучалася позивачем [PERSON] до участі в справі в якості співвідповідача, не можуть бути задоволені, оскільки суду не надано доказів про те, що конкретна юридична особа порушила, не визнала чи оспорила права позивача, тобто, позивач набула право на позов до цієї юридичної особи відповідно до положень ст. 3 ЦПК України. З урахуванням викладеного, при відсутності позовних вимог про усунення перешкод в користуванні конкретним житлом, майном чи вселення в таке житло, відсутні правові підстави покладати зобовязання на відповідача [PERSON] в частині передачі позивачу [PERSON] правовстановлюючих документів, ключів від вхідних дверей квартири [ADDRESS], а також передачі майна в стані не гіршому, ніж на час проведення судової експертизи. Наданий позивачем звіт про незалежну оцінку майна, а саме нежитлового приміщення, стоматологічного кабінету по вул. Гоголя, 105 в м. Миргород Полтавської області / т. 4, а.с. 206 235 / судом не визнається, як належний і допустимий доказ, оскільки такий звіт складено не експертом та без урахування вимог Закону України «Про судову експертизу». Зустрічні позовні вимоги [PERSON] відносно визнання грошових боргів за розписками / т. 1, а.с. 123, 124 136 /, як договорів укладених в інтересах сімї, при новому розгляді цієї справи цим позивачем не доведені. Зокрема в супереч вимогам ст. 10, 17, 60 ЦПК України [PERSON] не довів того факту, що одержуючи відповідні кошти за відповідними розписками від своїх родичів, він діяв саме в інтересах сімї, узгодивши такі дії з дружиною, і саме ці кошти ним використані в інтересах сімї. З цих підстав такі позовні вимоги не підлягають до задоволення. Обома сторонами заявлено вимоги про стягнення один з одного понесених судових витрат. Однак ні позивач [PERSON], ні відповідач [PERSON] до моменту видалення суду в нарадчу кімнату не конкретизували на засадах диспозитивності судового процесу, визначених ст. 11 ЦПК України, які конкретно судові витрати понесені кожним із них та в яких саме розмірах. Позовні вимоги в цій частині до судових дебатів і в ході них ними не підтримано, відповідних розрахунків понесених витрат з посиланням на конкретні документи, ними не надано. З цих підстав у задоволенні цієї частини не доведених і не підтриманих ними вимог слід відмовити.

Outcome: partial