Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

В березні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності, посилаючись на наступні обставини. 25.11.1994 між [PERSON] та відповідачем, [PERSON] , було зареєстровано шлюб у Центральному міжрайонному управлінні реєстрації шлюбів в м. Києві (актовий запис № 2631), та розірвано 13.09.2013 на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13.09.2013 по праві № 357/10236/13-ц, яке набрало законної сили 24.09.2013. В 2001 році [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 26.01.2001, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Панкратьєвою Є.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1010, набув право власності на нежитлову споруду в [ADDRESS] , площею 212,4 м. кв. Дана нежитлова споруда була непридатною для її використання за цільовим призначенням, а тому після її придбання, у встановленому законом порядку, після отримання необхідних адміністративних дозволів, було проведено її реконструкцію - на місці придбаної нежитлової будівлі побудовано нову - площею 489,6 кв. м. Придбання та реконструкція нежитлової споруди в [ADDRESS] , здійснювалося за рахунок спільних сімейних коштів. Після державної реєстрації шлюбу позивач змінила прізвище [PERSON] на [PERSON] . У 2007 році [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду з позовом розділ спільного подружнього майна, за результатами розгляду якого 13.07.2007 у справі 2-5221 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області було ухвалене рішення, яким зокрема: визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового приміщення (літ. А-2 за даними Білоцерківського МБТІ) по [ADDRESS] ; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення (літ. А-2 за даними Білоцерківського МБТІ) по [ADDRESS] . Наприкінці 2019 року [PERSON] стало відомо, що [PERSON] не повідомив їй про факт набуття ним права власності на земельну ділянку площею 0,0948 га, на якій розташована належна [PERSON] та [PERSON] нежитлова споруда по [ADDRESS] , з кадастровим номером 3210300000:04:020:0003. Право власності [PERSON] на дану земельну ділянку було набуте на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 29.10.2004, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Панкратьєвою Є.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 11107 (далі - Договір купівлі-продажу). Реєстрація права власності на спірну земельну ділянку підтверджується актом про право власності на земельну ділянку серії ЯД № 698389, виданого Білоцерківською міською радою 24.10.2006 та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 020601100069. Отже, [PERSON] умисно приховав від [PERSON] факт набуття ним у власність земельної ділянки площею 0,0948 га, розміщеної за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3210300000:04:020:0003. Дана земельна ділянка набута у шлюбі, який тривав з 1994 по 2013 роки, проте факт набуття у власність спірної земельної ділянки був прихований [PERSON] від [PERSON] з метою уникнення розподілу майна, який відбувся на підставі вищезазначеного рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 13.07.2007 у справі № 2-5221, а також рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 25 06.2013 у справі № 357/2517/13-ц, яким за [PERSON] та [PERSON] визнано по 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських споруд по [ADDRESS] . За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, враховуючи, що спірна земельна ділянка була набута сторонами за час шлюбу в інтересах сім`ї і є об`єктом спільної сумісної власності подружжя у зв`язку з чим земельна ділянка підлягає поділу у рівних частинах, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Аналогічна позиція щодо строків позовної давності викладена в постанові Верховного Суду від 06.11.2019 у справі № 203/304/17. Отже, позивачем не порушено строків позовної давності звернення до суду, адже про порушення свого права власності позивач дізнався після розірвання шлюбу. Як вбачається зі змісту Договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки покупцем є фізична особа - підприємець [PERSON] . З приводу того, що майно, яке було придбане фізичною особою-підприємцем може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя існує правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 13.06.2016 у справі № 6-1752цс 15: «Системний аналіз статей 57, 60 та 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя. Просила суд у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] ( [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] ) право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0948 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , придбану на ім`я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 29 жовтня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Панкратьєвою Є.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 11107, цільове призначення земельної ділянки - іншої комерційної діяльності, кадастровий номер земельної ділянки 3210300000:04:020:0003, вартість земельної ділянки - 33 365,81 грн. Судові витрати покласти на відповідача ( а. с. 1-5 ). Ухвалою судді від 26.03.2020 року позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності була залишена без руху ( а. с. 26-28 ). Ухвалою судді від 30.04.2020 року вжито заходи по забезпеченню позову, шляхом заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо земельної ділянки, площею 0,0948 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ( а. с. 49-53 ). Ухвалою судді від 30.04.2020 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення ( викликом ) сторін ( а. с. 45-46 ). Ухвалою суду від 02.06.2020 року заява представника позивача про виправлення описки та приведення виконавчого документу у відповідність з положеннями Закону України «Про виконавче провадження» в ухвалі Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 квітня 2020 року залишено без задоволення ( а. с. 67-70 ). В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, представником позивача - адвокатом П`ятецьким С.В. надано до суду заяву, яка отримана 29.09.2020 року за вх. № 37436, в якій останній просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи свідчить розписка, з якої вбачається, що відповідач отримав в приміщенні суду копію позовної заяви з додатками від 04.08.2020 року. В зазначеній розписці було зазначено про слухання справи, яке відбудеться 29.09.2020 року, з якою був обізнаний останній. Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Отже, відповідач [PERSON] завчасно був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Заяв та клопотань з боку відповідача на адресу суду не надходило, як і не надходило відзиву на позовну заяву позивача [PERSON] . Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки, належним чином повідомлений відповідач [PERSON] не з`явився в судове засідання, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, не повідомивши суду про поважність причини неявки та не надав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а саме заочного, суд вважає за необхідним по даній справі провести заочний розгляд. Ухвалою суду від 29.09.2020 року постановлено провести заочний розгляд справи у вищезазначеній цивільній справі. Відповідно до ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.11.1994 року, який було розірвано 13.09.2013 року на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по праві № 357/10236/13-ц, яке набрало законної сили 24.09.2013 року ( а. с. 7 ). Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 липня 2007 року у справі 2-5221 здійснено розділ спільного подружнього майна, за результатами якого було ухвалене рішення, яким зокрема: визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового приміщення (літ. А-2 за даними Білоцерківського МБТІ) по [ADDRESS] ; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення (літ. А-2 за даними Білоцерківського МБТІ) по [ADDRESS] , а також за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/2 частини за кожним на житловий будинок з відповідною частиною господарських споруд по [ADDRESS] ( а. с. 8-9 ). Встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 29.10.2004 р., посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Панкратьєвою Є.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 11107, [PERSON] набув право власності на земельну ділянку, площею 0,0948 га. На зазначеній земельній ділянці, розташована належна [PERSON] та [PERSON] нежитлова споруда по [ADDRESS] , з кадастровим номером 3210300000:04:020:0003 ( а. с. 12 ). Реєстрація права власності на спірну земельну ділянку підтверджується актом про право власності на земельну ділянку серії ЯД № 698389, виданого Білоцерківською міською радою 24.10.2006 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 020601100069. Звертаючись до суду з зазначеною позовною заявою, [PERSON] зазначає про те, що оскільки вказана земельна ділянка була придбана в період шлюбу, то належить їй та відповідачу по 1/2 частини, а відповідно її частка підлягає визнанню за нею в порядку права власності. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно із ч. 1 ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно із п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» №16 від 12.06.1998р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою. Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007р. № 11, визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Крім того, розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя, таке майно залишається їх спільною сумісною власністю, тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному із співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистою приватною власністю. Зазначена правова позиція міститься в постанові КЦС ВС від 22.07.2020 № 509/878/16-ц (61-44788св18). Статтями 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13 липня 2020 року в справі № 166/955/19 (провадження №61-23369св19). Оскільки вищевказана земельна ділянка була придбана відповідачем перебуваючи у шлюбі з позивачем, то така земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя. З вищевказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 29.10.2004 року вбачається, що відповідач [PERSON] придбав її, як фізична особа-підприємець. Так, нормами ст. 51 СК України визначено перелік майна, яке є особистою приватною власністю подружжя. Окрім цього, згідно ст. 60 СК України встановлено презумпцію спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Отже аналіз вказаних норм вказує на те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України. Згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна. Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року № 6-1752цс15. Зазначена правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року справа № 318/1863/17, провадження № 61-1747св19. Відповідач [PERSON] отримуючи позовну заяву з додатками до неї, не надав до суду відзиву на позовну заяву позивача, а також не надав жодного належного доказу в спростування доводів позивача та те, що спірна земельна ділянка була придбана останнім за особисті грошові кошти. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскільки, в судовому засіданні під час розгляду справи знайшло свого підтвердження того факту, що спірна земельна ділянка була придбана подружжям під час шлюбу, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача. Оскільки, позивач при зверненні до суду понесла судові витрати у розмірі 840,80 гривень, понесення яких документально підтверджено ( а. с. 6 ), то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вищезазначеному розмірі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved