Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-10 00:00:00

В березні 2014 року позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] та публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсним генерального договору про надання кредитних послуг № BL232 від 28 вересня 2007 року, визнання припиненим договору поруки № BL232-П1 від 28 вересня 2007 року та визнання недійсними додаткових угод № 1 від 22 квітня 2009 року, № 2 від 26 лютого 2010 року до договору поруки № BL232-П1 від 28 вересня 2007 року. Ухвалою суду від 30 травня 2014 року позовну вимогу про визнання недійсним генерального договору про надання кредитних послуг № BL232 від 28 вересня 2007 року за заявою позивача було залишено без розгляду. Представники позивача в судових засіданнях позовні вимоги підтримав з підстав зазначених в позовній заяві та в письмових поясненнях які ним долучались до справи. Просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні вимоги позову визнали, не заперечували проти задоволення позову. Представник відповідача публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити з мотивів викладених в письмових запереченнях та поясненнях. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступне. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. 28 вересня 2007 року між ВАТ «Універсал Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» та відповідачем [PERSON] укладено генеральний договір про надання кредитних послуг №BL 232 (а.с.13-16) (далі Генеральний договір). Відповідно до п. 1.1 Генерального договору Банк зобов'язується надавати Позичальнику кредитні послуги у валютах вказаних в договорі, в рамках ліміту, встановленого в базовій валюті, що дорівнює 655 000 доларів США, у порядку та на умовах, зазначених у цьому договорі. 28 вересня 2007 року між відповідачем ПАТ «Універсал Банк» та відповідачем [PERSON] укладено додаткову угоду №BL 232-К/1 до генерального договору №BL 232 (а.с.21) в якій встановлено розмір відсотків за користування кредитом - 11,55 % річних. В забезпечення виконання забов'язань за генеральним договором та додатковою угодою до нього 28 вересня 2007 року між позивачем та відповідачем ПАТ «Універсал Банк» було укладено договір поруки № BL 23-П1 (а.с.24-25). Поручитель взяв на себе зобов'язання відповідати перед банком за невиконання позичальником умов генерального договору та додаткового договору. Відповідно до п. 2.1 договору поруки, кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя. 22 квітня 2009 року та 26 лютого 2010 року між позивачем та відповідачем ПАТ «Універсал Банк» було укладено було укладено додаткові угоди № 1 та № 2 до договору поруки від 28 вересня 2007 року (а.с.26-27, 28). Відповідно до п. 2.1 додаткового договору № 1 до договору поруки від 28 вересня 2007 року, в період з 26 серпня 2008 року по 21 квітня 2009 року включно поручитель підтверджує правомірність нарахування кредитором процентів за користування кредитом боржником в розмірі 13,5 % річних (а.с.27). Отже, таким чином Банк визнав, що з 26 серпня 2008 року було піднято відсоткову ставку з 11,5 % річних до 13,5 % річних без згоди на це поручителя, а додатковою угодою № 1 вже від 22 квітня 2009 року цей факт було оформлено документально. Як вбачається із п. 2.1 договору поруки від 28 вересня 2007 року, сторони розуміють візування Поручителем змін до Основного договору (шляхом проставляння підпису уповноваженої особи та печатки Поручителя, якщо останній є юридичною особою) та/або отримання його письмової згоди з такими змінами та/або шляхом обміну листами, факсимільним повідомленням та/або укладання Поручителем додаткової угоди до договорів щодо внесення відповідних змін. Враховуючи, що сторони домовилися, що Банк не вправі без згоди Поручителя змінювати умови Основного договору, то така згода повинна бути надана Поручителем до моменту підняття процентної ставки по кредиту. Згідно ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що припинення договору поруки відповідно до частини першої статті 559 ЦК України пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте, якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням, строків їх виплати, тощо, без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Згода поручителя на збільшення обсягу його відповідальності має бути очевидною і наданою в спосіб, передбачений договором поруки. Аналогічна позиція викладена у Постанові ВСУ від 05 червня 2013 р у справі №6-43- цс1З, яка відповідно до ст.3607 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень та для всіх судів України. Відповідно до змісту ст.ст.559, 598 ЦК України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати. Через 8 місяців (22 квітня 2009 року) та 18 місяців (26 лютого 2010 року) з моменту збільшення відсоткової ставки за кредитним договором між позивачем та відповідачем ПАТ «Універсал Банк» було укладено додаткові угоди №1 та №2 відповідно до договору поруки №ВL232-П1 від 28 вересня 2007 року. У відповідності до ч.3 ст.653 ЦК України у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його змін. На момент укладення додаткових угод від 22 квітня 2009 року та 26 лютого 2010 року зобов'язання по договору поруки №ВЬ232-П1 від 28 вересня 2007 року було припиненим, а отже не могло бути ні зміненим, ні припиненим повторно. За умовами ч. 1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Також, згідно ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Отже, порука припинилася 26 серпня 2008 року, а додаткові угоди №1 та №2 від 22 квітня 2009 року та 26 лютого 2010 року до договору поруки №ВL232-П1 від 28 вересня 2007 року не спрямовані на реальне настання обумовлених нею правових наслідків, оскільки за своїм змістом дані додаткові угоди змінюють зобов'язання яке є припиненим. Аналогічна позиція викладена в Ухвалі ВССУЦКС від 30.01.2013 р у справі №6-40632св12 (що прийнята за наслідком перегляду рішення Тернопільського міськрайонного суду від 06 липня 2012 року у справі №1915/4301/2012р.) та в рішенні Тернопільського міськрайонного суду від 07 червня 2013 року у справі №607/625/13-ц, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 18.07.2013 року. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Отже, слід визнати недійсними додаткові угоди №1 від 22 квітня 2009 року та №2 від 26 лютого 2010 року до договору поруки №ВL232-П1 від 28 вересня 2007 року укладених між ВАТ «Універсал Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк») і [PERSON], оскільки на час їх укладення поруки були припиненими і відповідно підписання таких угод не свідчить про їх поновлення. Щодо твердження представника відповідача ПАТ «Універсал Банк» про застосування позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 11 березня 2011 року ПАТ «Універсал Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON], як поручителя, про стягнення заборгованості за Генеральним договором про надання кредитних послуг №ВL232 та Додатковою угодою №ВL232-К/1 від 28 вересня 2007 року в межах Генерального договору про кредитним договорами, що свідчить, що банк не визнає поруку припиненою. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Враховуючи, що ПАТ «Універсал Банк» не визнає право [PERSON] на припинення зобов'язання за договором поруки №ВL232-П1 від 28 вересня 2007 року, передбаченого ч. 1 ст.559 ЦК України, то позивач змушений був подати позов про захист свого невизнаного права - визнання поруки припиненою на підставі п.1 ч.2 ст.16 ЦК України. Згідно частини четвертої ст.267 ЦК України, сплив позовної давності є підставою відмови в задоволенні позову; позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони спору. Правова природа поруки є такою, що остання є припиненою в силу закону в разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності (в момент саме зміни зобов'язання), й не потребує визнання припинення рішенням суду, хоча спосіб захисту цивільного права шляхом визнання поруки припиненою є допустимим, на чому наголошує судова практика Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, та Верховного Суду України. А тому, виходячи з змісту позовної вимоги - про визнання договору поруки припиненим з 26 серпня 2008 року, й як наслідок визнання недійсними додаткових угод до договору поруки, в даному випадку правило про застосування наслідків спливу строку позовної давності не може бути застосоване судом за клопотанням відповідача ПАТ «Універсал Банк», оскільки за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст.559 ЦК України, порука припиняється автоматично, в момент зміни зобов'язання в сторону збільшення без згоди поручителя, й рішенням суду лише підлягає до підтвердження сам факт припинення поруки. ПАТ «Універсал Банк» подав 11 березня 2011 року до суду позовну заяву від 10.03.2011 року. Ухвала від 12 березня 2011 року про відкриття провадження у справі №2-535/11р. та матеріали позовної заяви були направлені судом на адресу [PERSON] супровідним листом від 13.03.2011 року за №2-535/11 р. Позивач 11 березня 2014 року звернулася з позовом про визнання поруки припиненою та визнання недійсними додаткових угод до договору поруки, тобто раніше трьох річного строку. Щодо твердження представника відповідача ПАТ «Універсал банк» про те, що рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 06.03.2012 року позов ПАТ «Універсал Банк» до [PERSON] та [PERSON] задоволено, стягнуто з відповідачів солідарно 691 864,34 долари США, що еквівалентно 5 514 850 грн. 64 коп., а тому позивач не може звертатись до суду з даним позовом, то суд вважає за необхідне роз'яснити. Відповідно до позиції Верховного суду України викладеній в постанові від 16 жовтня 2013 року у справі № 6-107цс13, наявність рішення суду про стягнення з поручителя заборгованості не позбавляє поручителя можливості звернутись до суду за захистом свого права з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 16, 203, 215, 261, 267, 559, 653, 1054, Цивільного Кодексу України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України,

Outcome: approved