Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

В березні 2015 року позивач [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державного Підприємства «Вугілля України» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01.11.2014 по 31.01.2015 в сумі 17083,21 грн., з яких 11563,00 грн. - основна заробітна плата, 5520,21 грн. - додаткова заробітна плата, моральної шкоди в розмірі 8000,00 грн. та витрат, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката, в розмірі - 3000,00 грн. В процесі розгляду справи позивач згідно заяви від 03.07.2015 року збільшила свої позовні вимоги та просила суд стягнути нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01.11.2014 по 31.05.2015 в сумі 39534,58 грн., з яких 34 014,37 грн. - основна заробітна плата, 5520,21 грн. - додаткова заробітна плата, моральну шкоду в розмірі 8000,00 грн., витрати пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката в розмірі 3000,00 грн., середній заробіток за весь час затримки виплати сум при звільненні в розмірі 5996,79 грн. та компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 293,80 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 01.09.2010 року працювала у Відокремленому підрозділі «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр» Державного підприємства «Вугілля України» (надалі по тексту ВП «ГІРЦ»), з 02.02.2015р. по 01.04.2015р. займала посаду економіста економіко-аналітичного відділу. Згідно наказу № 149 від 14.05.2010р. Міністерства вугільної промисловості України, з 01.09.2010р. Державне підприємство «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр» було реорганізовано у Відокремлений підрозділ «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр», куди був переведений позивач. В період з 01.11.2014 по 31.01.2015 року відповідачем на користь позивача було нараховано, але не виплачено заробітну плату у розмірі 11563,00 грн., та премія у розмірі 50% від посадового окладу у розмірі 5520,21 грн., загальною сумою у розмірі 17083,21 грн., яка в подальшому збільшилась на 15 086 грн., і загалом складає - 34014,37 грн., яку позивач просить стягнути на свою користь, а також моральну шкоду та витрати пов'язанні з отримання правової допомоги. Обгрунтовуючи завдану їй моральну шкоду, позивач зазначила, що вона тривалий час була позбавлення заробітної плати та засобів до існування, чим їй було заподіяно моральні страждання і переживання. Окрім цього, позивач також зазначив, що згідно наказу № 12 від 01.04.2014 про ліквідацію відокремленого підрозділу, підрозділ було ліквідовано та працівників звільнено. Також, було звільнено і її, але станом на даний час заборгованість з виплати заробітної плати погашено не було, а тому просить суд на її користь з відповідача середній заробіток за весь час затримки за 23 дні, з 02.06.2015 року по 03.07.2015 року у розмірі 5996,79 грн., а також компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати з 01.11.2014 року по 31.04.2015 року у розмірі 293,80 грн. В ході судового розгляду на адресу суду від відповідача надійшов відзив в якому просить відмовити позивачу в задоволенню позовних вимог посилаючись на те, що ВП «ГІРЦ» утворено за наказом ДП «Вугілля України» від 02.08.2010 № 40 на підставі наказу від 14.05.2010№ 149 «Про припинення діяльності ДП «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр». На сьогоднішній день Відокремлений підрозділ «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр» зареєстрований та здійснює свою діяльність у м. Макіївка Донецької області. Рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 04.11.2014 року «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях», що введений в дію Указом Перзидента України від 14.11.2014 року державні підприємства та організації на цій території припиняють свою діяльність із вивезенням майна. У зв»язку з цим, ДП «Вугілля України» надавало рекомендації керівнику Підрозділу щодо оптимізації структури ВП «ГІРЦ» шляхом звільнення працівників сектору збору інформації, працевлаштування яких неможливе. Однак до рекомендацій керівник Підрозділу не прислухався, що призвело до ситуації коли працівники, в тому числі позивач, не виконують певний обсяг роботи, підприємство фактично простоює, а заробітна плата нараховується. Дебіторська заборгованість, яка виникла у ВП «ГІРЦ» є виключно результатом діяльності його керівництва, а тому саме ВП «ГІРЦ» повинно відповідати за невиплату заробітної плати позивачу, тому підстави для її стягнення з ДП «Вугілля» відсутні. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з викладених у позові підстав. В судовому засіданні представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на свої письмові заперечення проти позову. Суд, вислухавши пояснення представників позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що наказом № 27/к від 10.08.2010 року [PERSON] переведена до Відокремленому підрозділі «Галузевий інформаційно-розрахунковий центр» Державного підприємства «Вугілля України» на посаду провідного інженера з 10.08.2010р. по 01.09.2010р. (а.с. 7-11)., а згідно наказу №6/к від 02.02.2015 року переведена на посаду провідного економіста економіко-аналітичного відділу. У відповідності до наказу №23-к від 31.05.2015 року в зв'язку з ліквідацією підприємства, [PERSON] було звільнено з провідного економіста економіко-аналітичного відділу з 31.05.2015 року згідно п. 1 ст.40 КЗпПУ. Між тим, позивачу не була виплачена заробітна плата за останній його період роботи на підприємстві Відокремлений підрозділ «галузевий інформаційно-розрахунковий центр» Державного підприємства «Вугілля України» за період з 01.11.2014р. по 31.05.2015р., що не заперечується сторонами в судовому засіданні та вбачається із письмових заперечень відповідача, а тому відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру оплати праці, до якої відноситься основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Вимоги ст. 47 КЗпП України передбачають, що власник або уповноважений ним зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Однак, всупереч наведеним законодавчим нормам, при звільненні позивача ДП «Вугілля України» не здійснило розрахунок з [PERSON] в повному обсязі за період її працевлаштування в ВП «ГІРЦ» ДП «Вугілля України» по день звільнення, тобто з 01.11.2014р. по 31.05.2015р. в розмірі коштів до виплати за виключенням податків, зборів та інших платежів становить - 34014,37 грн., що підтверджується довідкою 161/15 від 10.06.2015р. Положеннями ст.115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Оскільки суду не було надано доказів того, що відповідач станом на день звернення до суду і винесення рішення в повному розмірі розрахувався по заборгованості з заробітної плати з позивачем та у відсутність даних про фактичне невиконання своїх службових обов»язків та інших поважних причин не виплати заробітної плати, а тому суд вважає позовні вимоги про стягнення заробітної плати підлягають задоволенню та на користь позивача з ДП «Вугілля України» підлягають стягненню за період з 01.11.2014р. по 31.05.2015р. кошти заробітної плати за виключенням податків, зборів та інших платежів в розмірі боргу - 34014,37 грн. При цьому, суд не приймає до уваги та вважає помилковими посилання представника відповідача у запереченнях проти позову на відсутність обов»язку ДП «Вугілля» сплачувати заборгованість з заробітної плати позивачу та наведені ним підстави для стягнення таких виплати виключно з підприємства, де працювала позивач, ВП «ГІРЦ» з огляду на наступне. Так, як встановлено судом, позивач дійсно була прийнята на роботу та була звільнена з ВП «ГІРЦ», яке є структурним підрозділом ДП «Вугілля України», що підтверджується відповідним Положенням від 21.09.2010 року, згідно п.3.2 якого такий підрозділ не є юридичною особою, представляє інтереси і реалізує свої цілі і завдання в межах цього положення і Статуту підприємства (а.с.12-16). Крім того, вказаний структурний підрозділ є державним підприємством і фінансується коштами на виплату заробітної плати з фондів ДП «Вугілля», на що вказує переписка вказаного підрозділу із відповідачем з проханням надати кошти на ці цілі та їх часткове перерахування. (а.с.42-56). Між тим, суд не знаходить підстав для стягнення з відповідача на користь позивача коштів додаткової заробітної плати у вигляді премії в розмірі - 5520,21 грн., оскільки наведенні позивачем припущення щодо її нарахування за відсутністю самих письмових доказів її нарахування у вигляді довідки та наказу про преміювання не дозволяють суду зробити висновком про обґрунтованість вказаної позивачем суми та взагалі наявності премій до виплати. При вирішення позовних вимог в частині компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом враховано наступне. Також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розмір належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Пленум Верховного Суду України в п. 20 своєї постанови № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснив - установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. З урахуванням того, що відповідачем на день звільнення позивача не було заробітну плату, тому суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки у виплаті вказаної суми заробітної плати. Так, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 р., вираховується середньоденна заробітна плата для нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за останні два повних місяці, що передують звільненню в сумі - 4912,39 грн. за березень та 4995,21 грн. за квітень 2015 року (довідка від 09.06.2015 року за №137/15), сума яких підлягає діленню на за відпрацьовані 20+18 робочих днів за цей період, що становить 260,73 грн. - середньоденна заробітна плата позивача, яка підлягає множенню на кількість робочих днів затримки - 23 днів, а саме з 02.06.2015 року по 03.07.2015 року. Таким чином, сума середнього заробітку розрахунку при звільненні становить - 5996,79 грн., яка також підлягає стягненню з ДП «Вугілля». Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 95 КЗпП України визначено, що заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. При цьому, ст. 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року №2050-ІІІ передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Оскільки судом встановлено порушення з боку відповідача прав позивача на оплату заробітної плати, суд, перевіривши наданий представником позивача розрахунок на відповідність Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159, приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати в розмірі - 293,80 грн. за період з 01.11.2014 року по 31.04.2015 року, тобто за 6 місяців. Сума компенсації працівникам здійснюється відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. При розрахунку використовується статистична інформація Державного комітету статистики України, опублікована на сайті www.ukrstat.gov.ua. та зазначена у наступному розрахунку. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснив, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП ( 322-08 ) (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. За вимогами чинного процесуального законодавства, обставини зазначені позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем факту завдання йому моральної шкоди. Представник позивача зазначає, що у зв'язку із порушенням прав позивача [PERSON] зазнала моральних страждань та в якості компенсації останніх просить суд стягнути з відповідача суму у розмірі 8 000,00 грн. Пояснив суду, що в умовах АТО заробітна плата являється єдиним джерелом її існування, що спричиняє позивачу психологічне напруження. За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що в результаті несвоєчасної виплати відповідачем позивачу заборгованості по заробітній платі, позивач зазнала душевних страждань, в нього виникли матеріальні труднощі, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків, а отже і щодо наявності моральної шкоди, що її було спричинено боку відповідача. Вирішуючи питання про розмір даної шкоди в грошовому еквіваленті, суд виходить з втрат немайнового характеру, а тому оцінює моральну шкоду в розмірі - 2000,00 грн. Щодо вимоги про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 3 000,00 грн. слід зазначити наступне. Частиною 1 статті 88 ЦПК Українипередбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (п. 2 ч. 2 ст. 79 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Згідно зазначеної норми, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано до суду договір №14 від 02.02.2015 року про надання правової допомоги, укладений між позивачем та [PERSON] та акт-прийому передачі послуг від 05.03.2015 року із переліком наданих юридичних послуг адвокатом та розрахунком. Між тим, витрати на правову допомогу повинні бути документально підтверджені та доведені, а відсутність цього є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Враховуючи відсутність доказів проведення позивачем фактичної оплати таких витрат, оскільки відсутня банківська квитанція про перерахування таких коштів позивачем на адресу адвоката, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення на користь позивача з відповідача коштів за правову допомогу в розмірі - 3000 грн. Таким чином, суд, перевіривши розрахунки позивача, наведенні у позовній заяві, суд вважає, що підлягають частковому задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість по виплаті заробітної плати за період з 01 листопада 2014 року по 31 травня 2015 року в розмірі - 34 014 грн. 37 коп., що вказана без податків та обов»язкових платежів; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.06.2015 року по 03.07.2015 року в сумі - 5996 грн. 79 коп.; компенсацію втрати частини заробітної плати в зв»язку з порушеннями строків її виплати за період з 01.11.2014 року по 31.04.2015 року в сумі - 293 грн. 80 коп., моральної шкоди в розмірі - 2000 грн., а всього в розмірі - 42 304 (сорок дві тисячі триста чотири) гривні 96 коп., оскільки вони є обґрунтованими та відповідають вимогам законодавства. На підставі зазначеного суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до Державного Підприємства «Вугілля України» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, і моральної шкоди, підлягає частковому задоволенню. В порядку, визначеному ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі - 423,04 грн., виходячи із розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 43, 55 Конституції України, ст.ст. 67, 72, 107, 115, 116, 117, 233 КЗпП України та

Outcome: partial