Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-10 00:00:00

В березні 2015 року позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила визнати за нею право користування квартирою № 46 в будинку № 116 по вул. Героїв Сталінграду в м. Дніпропетровську. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що у 1983 році її свекрові - [PERSON] надано для проживання та користування житлове приміщення - квартиру [ADDRESS]. Цього ж року, [PERSON] - син [PERSON] зареєструвався за даною адресою та постійно проживав у квартирі. 26 вересня 1986 року між позивачкою та [PERSON] був зареєстрований шлюб. Після одруження, приблизно з вересня 1986 року, з дозволу чоловіка та його матері, вона почала постійно мешкати та користуватися вказаною квартирою, та по теперішній час продовжує там жити. Під час проживання у вказаному помешканні вони з чоловіком вели спільне господарство, у них був спільний бюджет і вони разом придбавали продукти харчування та предмети домашнього вжитку, здійснювали поточний ремонт квартири, оплачували комунальні послуги. 13 вересня 2013 року її чоловік - [PERSON] помер. Після смерті чоловіка вона продовжує проживати у вказаній квартирі, яка для неї є постійним та єдиним місцем проживання, оскільки іншого житла вона не має та на даний час її місце проживання ніде не зареєстроване. Факт її проживання у вказаній квартирі підтверджується доданими до позовної заяви документами. З урахуванням того, що вона постійно проживає у спірній квартирі як член сімї наймача - її чоловіка, відкрито й безперервно користуюся житловим приміщенням, несе відповідні витрати по утриманню квартири, тобто несе усі обовязки, то вона набула права користування цією квартирою після смерті свого чоловіка, оскільки іншого житла не має. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги та просили задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалися на обставини, які викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце слухання даної справи був повідомлений належним чином, причину своєї неявки суду не повідомив. Представник Комунального підприємства «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення вимог позивачки та просив їй відмовити. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, допитавши свідків, суд вважає, що позовні вимоги позивачки задоволенню не підлягають по наступним підставам. Так, позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою та стверджувала, що вона приблизно з вересня 1986 року постійно мешкає та користується квартирою № 46 в будинку № 116 по вул. Героїв Сталінграду в м. Дніпропетровську, у звязку з чим, просила визнати за нею право користування цією квартирою, оскільки її чоловік - [PERSON] помер. Судом встановлено, що позивачка дійсно є дружиною [PERSON], померлого 13 вересня 2013 року, що підтверджується відповідними свідоцтвами про укладання шлюбу та про смерть (а.с.6,8). Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 64 ЖК Української РСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 65 ЖК Української РСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Твердження позивачки щодо проживання у спірній квартирі підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], які є сусідами по спірній квартирі. При цьому, відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, позивачкою не було надано суду належних доказів того, що її померлий чоловік був дійсним наймачем, у встановленому законом порядку, спірної квартири. Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Надані позивачкою акти про її проживання у [INFO] (а.с.56-66) не беруться судом до уваги та суд ставиться до них критично, оскільки вказані акти не завірені у встановленому законом порядку та надані в ксерокопіях. Крім того, вказані акти були складені в різні періоди протягом з 12.01.2010 року по 15.01.2015 року, але всі вони ідентичні та мають лише різні дати, що викликає сумнів в їхній достовірності. Що стосується рахунків по оплаті послуг за користування електричною енергією, то вони складені на імя чоловіка позивачки - [PERSON], померлого 13 вересня 2013 року, та вони не є доказами проживання позивачки у спірній квартирі. Крім того, що найголовніше, позивачкою не надано доказів того, кому взагалі належить спірна квартира [ADDRESS], у звязку з чим, суд позбавлений можливості встановити коло осіб, права та інтереси яких можуть бути порушені рішенням у даній справі. При цьому, судом розяснювалося представнику позивачки про можливість та порядок витребування таких доказів, але останній вказав, що наданих доказів достатньо для розгляду справи по суті. З огляду на все вищевказане, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачки задоволенню не підлягають та вважає необхідним відмовити їй в задоволенні в повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed