Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-26 00:00:00

Акціонерне товариство\~комерційний банк\~«ПриватБанк» звернулося\~до суду\~з позовною\~заявою до\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] про\~стягнення боргу\~кредитором спадкодавця в сумі 20661 грн 08 коп., а також судових витрат, пов`язаних зі зверненням до суду, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що [PERSON] звернувся до ЗАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківський послуг, ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку, він підписав Заяву № б/н від 01 листопада 2007 року, згідно з якою отримав кредит у розмірі 250 грн 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок з базовою процентною ставкою по кредиту 1,9 % в місяць на залишок заборгованості та щомісячною комісією у розмірі 1 %. [INFO] останній помер. Його спадкоємцями є [PERSON] та [PERSON] , які проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. 28 травня 2020 року на адресу спадкоємців померлого направлено листи-претензії щодо сплати заборгованості за кредитним договором від 01 листопада 2007 року, що був укладений [PERSON] , в сумі 20661 грн 08 коп. На час розгляду справи заборгованість за договором не сплачена, тому АТ КБ «ПриватБанк» просить суд стягнути з відповідачів на користь банку заборгованість за кредитним договором № б/н від 01 листопада 2007 року та судові витрати. 26 серпня 2021 року після отримання інформації про місце проживання (перебування) відповідачів, була постановлена ухвала про відкриття провадження у справі та розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, призначене відкрите судове засідання о 09 год 00 хв 21 вересня 2021 року. Направлено відповідачам копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів. Запропоновано відповідачам подати до суду відзив на позов в установлений строк. Запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив. Запропоновано відповідачам подати до суду в установлений законодавством строк заперечення, в яких викласти свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів і мотиви їх визнання або відхилення. В судове засідання представник позивача не з`явився, надавши до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив справу розглянути за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачка [PERSON] повторно у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлялася своєчасно і належним чином шляхом направлення на її адресу, підтверджену довідкою Дворічанської селищної ради Куп`янського району Харківської області, рекомендованого листа, який повернувся до суду з відміткою «адресат за зазначеною адресою не проживає». Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся своєчасно і належним чином шляхом направлення на його адресу, підтверджену довідкою Дворічанської селищної ради Куп`янського району Харківської області, рекомендованого листа, який повернувся до суду з відміткою «вручено 12.10.21». Відповідно до\~положень п.\~1,\~4\~ч.\~8\~ст.\~128\~ЦПК України,\~днем вручення\~судової повістки\~є,\~зокрема,\~день вручення\~судової повістки\~під розписку,\~день проставлення\~у поштовому\~повідомленні відмітки\~про відмову\~отримати судову\~повістку чи\~відмітки про\~відсутність особи\~за адресою\~місцезнаходження,\~місця проживання\~чи перебування\~особи,\~що зареєстровані\~у встановленому\~законом порядку,\~якщо ця\~особа не\~повідомила суду\~іншої адреси. При цьому від [PERSON] \~та [PERSON] до суду не надійшло відзиву на позовну заяву чи будь-яких заперечень, а також повідомлення про іншу адресу, клопотання про відкладення судового розгляду також не заявлялося. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як відповідачі, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з`явилися в судове засідання без поважних причин, без повідомлення причин та не подали відзив, а представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи, тому відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 01 листопада 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та [PERSON] (надалі позичальник) був укладений кредитний договір № б/н, згідно з яким Банк надав останньому кредит у розмірі 250 грн 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок з базовою процентною ставкою по кредиту 1,9 % в місяць на залишок заборгованості та щомісячною комісією у розмірі 1 %. [PERSON] зобов`язався повністю повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений договором. Згідно з повним Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00024728444 від 28 листопада 2019 року, [PERSON] помер [INFO] , про що складений відповідний актовий запис № 36. Згідно з розрахунком заборгованості за договором № б/н від 01 листопада 2007 року, заборгованість [PERSON] , станом на 31 травня 2021 року, складає 20661 грн 08 коп. 27 серпня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» направило до Дворічанської державної нотаріальної контори письмову претензію кредитора в порядку ст. 1281 ЦК України від 05 серпня 2020 року. Згідно з повідомленням Дворічанської державної нотаріальної контори Харківської області, претензія про погашення заборгованості за кредитним договором після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , отримана поштою та зареєстрована в Книзі вхідної кореспонденції 03 вересня 2020 року за вх. № 873/2-14. Повідомлено, що на підставі цієї претензії заведена спадкова справа. 28 травня 2021 року позивачем на адресу відповідачів було направлено листи-претензії від 07 травня 2021 року, згідно якого позивач пред`явив свої вимоги. Відповідно до довідки № 16-09/236 від 30 серпня 2021 року, наданої Дворічанською селищною радою Куп`янського району Харківської області, повідомлено, що до складу сім`ї померлого [PERSON] , 1947 року народження, який помер [INFO] , входили: співмешканка [PERSON] ; син [PERSON] ; донька [PERSON] ; інша особа [PERSON] . Згідно з інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 61528577 від 03 вересня 2020 року за параметрами запиту [PERSON] інформація відсутня. З копії спадкової справи померлого [PERSON] , наданої Дворічанською державною нотаріальною конторою Харківської області, вбачається, що спадкоємці померлого із заявами про прийняття чи відмову від спадщини не звертались та спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі претензії Банку. Згідно з інформацією зі Статуту акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 594 від 05 червня 2019 року, рішенням Єдиного акціонера Банку від 21.05.2018 № 519 було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк». Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» є правонаступником всіх прав та зобов`язань публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яке було правонаступником всіх прав та обов`язків закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк». За приписами ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст. 608, 1218, 1219 ЦК України у зв`язку зі смертю боржника припиняються лише ті зобов`язання, які нерозривно пов`язані з його особою і не можуть бути виконані іншою особою, у той час як у результаті спадкування до спадкоємця переходять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на час відкриття спадщини й не припинилися у наслідок його смерті. За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємців; таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржників за зобов`язанням. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. З ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частиною 2 ст. 1220 ЦК України передбачено, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя\~статті 46 цього Кодексу). Згідно з\~ч.\~1\~ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Згідно ч. 3ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщини. У своєму позові представник банку зазначає, що спадкоємцями боржника [PERSON] , який помер [INFO] , є відповідачі у справі [PERSON] та [PERSON] , які проживали разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями їхніх паспортів, та у строк, передбачений статтею 1270 Цивільного кодексу України, не звернулися до нотаріальної контори із заявою про відмову від прийняття спадщини, а отже вважаються такими, що прийняли спадщину. Суд зазначає, що відповідно до частин 1 та 6 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Наведені положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Отже, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, яка обумовлює, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції (абзац 13 статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Таким чином, з наведених норм вбачається, що поняття «місце реєстрації» та «місце проживання» не є тотожними юридичними поняттями. З матеріалів справи дійсно вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , де зареєстрований також і спадкодавець, однак практика ВСУ визначає, що відмітка про реєстрацію у паспорті не є безумовним та єдиним доказом постійного проживання. Таким підтвердженням є останні Ухвали ВССУ від 08.07.2015 (ЄДРСРУ № 46699742, Провадження № 6- 14554св15) від від 15.07.2015 (ЄДРСРУ № 46872758, Провадження № 6- 14433св15), а також Постанова ВСУ від 01.07.15 (ЄДРСРУ № 46301657, Провадження № 6-396цс15). Отже, відмітка в паспорті про реєстрацію відповідачів за однією адресою зі спадкодавцем не може свідчити про їх постійне проживання з померлим на час відкриття спадщини. Інших доказів, які б підтверджували їх постійне проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини та могли свідчити про фактичне прийняття ними спадщини, позивачем до суду не надано, а тому підстав для пред`явлення до [PERSON] та [PERSON] вимог кредитора як до спадкоємців, які прийняли спадщину, відсутні. Крім того,\~ч.\~1\~ст.\~1282\~ЦК України\~встановлено,\~що спадкоємці\~зобов`язані задовольнити\~вимоги кредитора\~повністю,\~але в\~межах вартості\~майна одержаного\~у спадщину.\~Кожен із\~спадкоємців зобов`язаний\~задовольнити вимоги\~кредитора особисто,\~у розмірі,\~що відповідає\~його частці\~у спадщині. Відповідно до ч. 2 ст. 1282 ЦК України вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Отже, з огляду на приписи статті 1282 Цивільного кодексу України та зміст норм статті 12, 13 та 81 Цивільного процесуального кодексу України, саме на позивача, як кредитора у зобов`язанні, покладається обов`язок доведення наявності боргу та спадщини у спадкоємця, на яку має відбутися звернення. З цією метою він має право звернутися, як до нотаріуса з відповідним запитом, так і до суду, в порядку, передбаченому статтями 83, 84 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неможливості самостійно надати відповідні докази. У пункті 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року роз`яснено, що з урахуванням положення ст. 1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. За змістом наведених вище норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ним у спадщину майна. Тобто, до спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених наведеною нормою права (статті 1282 Цивільного кодексу України), тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Лише у разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи. До таких висновків дійшов Верховний Суд в постановах від 13 березня 2019 року у справі № 360/1568/16-ц (провадження № 61-12563св18), від 19 червня 2019 року у справі № 286/2636/16-ц (провадження № 61-21016св18), від 04 липня 2019 року у справі № 320/5909/16-ц (провадження № 61-30773св18). Обґрунтовуючи позовні вимоги покладенням на спадкоємців обов`язку сплатити заборгованість в межах вартості спадкового майна, АТ КБ «Приватбанк» не зазначило та не надало суду жодного доказу про отримання відповідачами майна спадкодавця у спадщину після смерті [PERSON] , в межах вартості якого вони зобов`язані задовольнити вимоги кредитора. Щодо посилань позивача про направлення претензій кредитора в порядку ст. 1281 ЦК України суд зазначає наступне. Статті 1281, 1282 ЦК України передбачають строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців (так звані преклюзивні строки, які застосовуються і до кредитних зобов`язань), а також порядок задоволення цих вимог. Так згідно\~з ч.\~2,\~3\~ст.\~1281\~ЦК України\~кредиторові спадкодавця\~належить пред`явити\~свої вимоги\~до спадкоємця,\~який прийняв\~спадщину,\~не пізніше\~шести місяців\~з дня\~одержання спадкоємцем\~свідоцтва про\~право на\~спадщину на\~все або\~частину спадкового\~майна незалежно\~від настання\~строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Приписами частини 4 статті 1281\~ЦК України визначено, що кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Отже, встановлені статтею 1281\~Цивільного кодексу\~України строки це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право. З матеріалів справи встановлено, що на підставі претензії АТ КБ «Приватбанк», направленої 27 серпня 2020 року до Дворічанської державної нотаріальної контори Харківської області була заведена спадкова справа після померлого [PERSON] . Спадкоємці померлого із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались. Оскільки спадкоємців, які б прийняли спадщину або одержали свідоцтва про право на спадщину відсутні, то визначити початок відліку строку для пред`явлення кредитором своїх вимог до них відповідно до ст. 1281 ЦК України не є можливим. Направлення [PERSON] та [PERSON] листів-претензій як до спадкоємців померлого [PERSON] не є таким, що відповідає вимогам закону. Таким чином, враховуючи, що предметом спору у цій справі є вимоги кредитора до спадкоємців про стягнення заборгованості за кредитним договором, АТ КБ «Приватбанк» зобов`язано було довести ті обставини, на які воно посилалося як на підставу свої вимог, тобто подати суду докази, що відповідачі дійсно вважаються такими, що прийняли спадщину, оскільки постійно проживали з ним на час відкриття спадщини, та відповідно є спадкоємцями майна померлого [PERSON] , наявності у спадкодавця майна та його вартості, чого ними зроблено не було. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 306/486/17 (провадження №61-34520св18). Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справ керується принципом верховенства права. Згідно з ч. ч. 1 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів окремо кожного, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Оскільки у задоволенні позову було відмовлено у повному обсязі, то понесені позивачем судові витрати, на підставі ст. 141 ЦПК України, розподілу між сторонами не підлягають. На підставі кредитного договору № б/н від 01.11.2007, ст. 29, 608, 1216, 1218, 1219, 1220, 1268, 1269, 1270, 1273, 1281, 1282, 1296 ЦК України,

Outcome: dismissed