Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

В березні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом, мотивуючи його тим, що з 1989 року працював на посаді лінійного майстра, а потім бригадира. На початку 2017 року йому стало відомо про імовірну ліквідацію його ділянки та його подальше звільнення у звязку з скороченням. 29 січня 2018 року він подав заяву про звільнення у звязку з скороченням штату. З отриманої 21 лютого 2018 року трудової книжки йому стало відомо про звільнення за власним бажанням, а не за скороченням штату, як він просив. Просив поновити його на роботі та сягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Відповідач у відзиві на позов проти його задоволення заперечив, зазначивши, що рішення адміністрації про скорочення штату не приймалось, відповідні накази не видавались, про звільнення у звязку зі скороченням штату працівники не попереджались. Подавши заяву про звільнення [PERSON] тривалий час до адміністрації підприємства не зявлявся, до роботи не приступив, відповідач вважав, що зміст заяви щодо звільнення у звязку із скороченням штату був викладений помилково, а тому позивач був звільнений за власним бажанням. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити. Представник відповідача в поданій письмовій заяві просив розгляд справи провести за відсутності представника. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення, судом встановлені такі фактичні обставини. Згідно з копією трудової книжки 15 червня 1989 року [PERSON] був прийнятий на роботу лінійним майстром Липоводолинського райсількомунгоспу (а.с. 10-11). 1 липня 1997 року він був переведений бригадиром. 29 січня [PERSON] подав заяву до відповідача про звільнення з роботи з 29 січня 2018 року у звязку з скороченням штатів (а.с. 13). 29 січня 2018 року [PERSON] був звільнений з роботи за власним бажанням згідно наказу №2-к (ст. 38 КЗпПУ) (а.с. 10-12). При вирішенні справи суд застосовує такі норми права. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Підстави припинення трудового договору визначені ст. 36 КЗпП України, зокрема, трудовий договір може бути розірваний з ініціативи працівника (статті 38 КЗпП України) та з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40 КЗпП України). Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Висновки суду по суті позовних вимог є такими. Судовим розглядом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач звернувся до відповідача із заявою про звільнення у звязку з скороченням штату. Однак, як вбачається з викладених положень КЗпП України трудовий договір у звязку з скороченням штату не може бути розірваний за ініціативою працівника. Виключно до повноважень власника або уповноваженого ним органу належить його розірвання з цих підстав. Також встановлено, що штат працівників відповідача не скорочувався. Суд вважає, що відповідач не вправі був самостійно змінювати визначену працівником причину звільнення з роботи, а мав в даному випадку відмовити в погодженні звільнення позивача у звязку з відсутністю підстав для цього (відсутність скорочення штату). Такий правовий висновок був зроблений Верховним судом України при розгляді справи №6-120цс12 у постанові від 31 жовтня 2012 року. Таким чином, оскільки позивач висловив своє волевиявлення на звільнення у звязку зі скороченням штату, а відповідач, вийшовши за межі вимог заяви вирішив звільнити позивача за власним бажанням, про що позивач у своїй заяві не зазначав, що вказує на звільнення без законної підстави, наказ про звільнення позивача підлягає скасуванню, а позивач має бути поновлений на роботі. Також відповідач має виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу, який відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 8 лютого 1995 року № 100 обчислюється із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна зарплата позивача розраховується із заробітної плати за листопад 2017 року (нарахована заробітна плата 2059 грн. 40 коп.) та грудень 2017 року (2059 грн. 40 коп.), а з урахуванням 42 робочих днів за вказані місяці, становить 98 грн. 07 коп. (4118,8 / 42 = 98,07). Середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача становить 7159 грн. 11 коп. (98,07 Х 73 робочих дні (з 29 січня по 15 травня 2018 року включно). Отже, позов підлягає задоволенню. У звязку з задоволенням позову відповідно до ст. 141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір має бути компенсований на його користь відповідачем. За інші позовні дві вимоги, від сплати судового збору за предявлення яких до суду позивач був звільнений, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved