Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

В березні 2015 р. [PERSON] в особі представника за довіреністю [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] про визнання недійсним правочину видачі довіреності від 23 грудня 2013 року, що посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрована в реєстрі за № 3410. В обґрунтування заявленої вимоги зазначила, що 23.12.2013 р. вона на прохання свого сина [PERSON] видала нотаріально посвідчену довіреність на право розпорядження належним їй будинком, який розташований за адресою : Запорізька обл., Запорізький район, с.Канівське, вул.. Щаслива, буд. № 4, його партнерові по бізнесу [PERSON]. Зі слів сина, така дія була необхідна в якості гарантії для ведення їх спільної ділової діяльності. Жодного наміру щодо відчуження цього будинку вона не мала. В момент оформлення довіреності вона не усвідомлювала справжній зміст цього правочину, вважала, що оформлює заставу будинку. Тексту довіреності в момент посвідчення не читала. Про те, що нею оформлена саме довіреність, їй стало відомо лише 05.08.2014 р. зі слів [PERSON] та сина. В цей же день вона звернулася до нотаріуса за скасуванням довіреності. Із документів, які надійшли до неї із Запорізького районного суду Запорізької області в межах цивільної справи № 317/3441/14-ц їй стало відомо, що [PERSON] цією довіреністю скористався , та 30.01.2014 р. вчинив від її імені нотаріально посвідчену угоду купівлі - продажу будинку. Грошей від продажу будинку від [PERSON] вона не отримувала. З дня посвідчення довіреності і по теперішній час вона та члени її родини продовжують користуватися зазначеним будинком. У судовому засіданні позивачка позов підтримала та просила його задовольнити. Представник позивачки у судовому засіданні підтримав позицію свого довірителя. Відповідачка приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з»явилася, проте надала суду свої письмові заперечення, з яких вбачається наступне. 23.12.2013 р. до неї, як приватного нотаріуса, звернулася [PERSON] з проханням посвідчити довіреність на розпорядження буд. № 4 по вул.. Щаслива в с. Канівське Запорізького району Запорізької обл.. Вказана нотаріальна дія нею була вчинена у відповідності до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та ЦК України. При посвідченні довіреності нею було перевірено дієздатність особи, яка звернулась для вчинення нотаріальної дії, а саме нею були вивчені документи, що посвідчують особу ; проведена бесіда з [PERSON] стосовно мети її звернення та намірів щодо надання довіреності. Нею заявниці були роз»яснені вимоги чинного законодавства стосовно видання довіреності, її правові наслідки, можливість її скасування. [PERSON] чітко визначила свої наміри щодо укладення довіреності саме з метою продажу в майбутньому належного їй житлового будинку та пов»язані з цим юридичні дії. На її питання, чи довіряє вона саме цій особі на вчинення дій, пов»язаних з розпорядженням її майном, вона надала стверджувальну відповідь. Крім того, вона пояснила [PERSON], що згідно такого доручення повірена особа має право отримувати належні їй гроші за продане майно, з чим остання погодилася. Після узгодження тексту довіреності, згідно законодавства про нотаріат, нею був підготовлений текст довіреності, з яким [PERSON] уважно ознайомилася, після чого нею був роздрукований другий примірник довіреності вже на нотаріальному бланку. Довіритель, підтверджуючи тим самим свою згоду, підписала, обидва примірника довіреності та проставила свій підпис у відповідному реєстрі. Твердження позивача про те, що довіреність вона в момент посвідчення не читала, і не мала наміру на відчуження будинку є безпідставними, оскільки сама процедура її підготовки та посвідчення передбачає ознайомлення з текстом ( а.с.33). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином. Причини своєї неявки суду не повідомив. Статтею 157 ЦПК України визначено, що суд розглядає справу протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може продовжити розгляд справи, але не більш як на п»ятнадцять днів. Крім того, однією з основних вимог до поведінки судді, закріплених у ч.5 ст. 55 Закону України « Про судоустрій і статус суддів» : - суддя зобов»язаний своєчасно, справедливо та безсторонньо розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства. Виходячи з зазначених нормативно - правових актів України, взявши до уваги заяви позивачки та її представника, кожного в окремості, а також з урахуванням того, що справа перебуває в провадженні суду 1 місяць 22 дні, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідачів та ( або) їх представників, за правилами Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України. Суд, вислухавши доводи позивача та його представника, ознайомившись з письмовими запереченнями відповідача приватного нотаріуса [PERSON], вивчивши матеріали справи, проаналізувавши сукупність наданих суду доказів в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності, на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САС № 333148, виданого Виконавчим комітетом Лисогірської сільської ради 16 жовтня 2008 року, належав житловий будинок, що знаходиться за адресою : Запорізька область, Запорізький район, село Канівське, вулиця Щаслива, будинок № 4, загальною площею 36.9 кв.м., житловою площею 23.2 кв.м., який розташований на земельній ділянці площею 0.2193 га. Як пояснила в суді [PERSON], 23 грудня 2013 р. вона на прохання свого сина [PERSON] видала довіреність на право розпорядження належним їй будинком [PERSON], яка була посвідчена приватним нотаріусом [PERSON] Оскільки вона є юридично необізнаною особою, виходячи із того, що їй розповів син, для чого вона повинна поїхати до нотаріуса, в момент оформлення довіреності , вона не усвідомлювала справжній зміст цього правочину, вважала, що оформлює заставу будинку. Будь-яких намірів щодо відчуження будинку, який вона разом із чоловіком побудувала і в якому до теперішнього часу мешкають вона, її чоловік та двоє синів, вона ніколи не мала. Іншого житла їхня родина не має. [PERSON] вона не знала, навіть ніколи не бачила, а тому видати на його ім.»я довіреність на розпорядження її майном свідомо вона не могла. Будь-яких грошових коштів від реалізації її приватної власності від [PERSON] вона не отримувала. Наголосила, що вона під час підписання довіреності помилялася щодо змісту цього правочину. При цьому зазначила, що в офісі нотаріуса її помічники взяли у неї паспорт та ІПН, через деякий час надали їй для підпису друковані тексти документу. Вона документи підписала, не читаючи їх. Після чого вони з сином уїхали. З нотаріусом вона не спілкувалася. Оскільки в подальшому, а саме 30 січня 2014 року [PERSON], скориставшись довіреністю від 23.12.2013 р., продав належний їй будинок іншій особі, вона вимушена в судовому порядку захищати свої порушені права та інтереси власника нерухомого майна шляхом визнання недійсним правочину, а саме, як уточнила в суді позивачка, видачу нею довіреності на ім»я [PERSON] Крім того, зазначила, що нею у жовтні 2014 р. до правоохоронних органів була подана заява щодо неправомірних дій [PERSON] Викладені в позовній заяві обставини та пояснення позивачки безпосередньо в суді підтверджуються наданими суду доказами, а саме : договором купівлі- продажу від 30.01.2014 р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 232 ( а.с. 9-10) ; довідкою виконкому Лисогірської сільської ради Запорізького району Запорізької області № 50 від 21.01.2014 р. про склад сім»ї позивачки та їх місце проживання ( а.с. 7), листом сільського голови № 21/97 від 11.02.2015 р., з якого вбачається, що родина [PERSON] будувала будинок 4 по вул.. Щаслива в с. Канівське, проживає в ньому, іншого житла не має, наміру продавати будинок не мала, тощо ( а.с.35) ; Витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей про скасування довіреності ( а.с.8) ; позовною заявою [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом зняття осіб з реєстраційного обліку та виселення з житлового приміщення ( а.с. 11) ; листом начальника Запорізького РВ ГУМВС № 38/7921 від 28.10.2014 р., з якого вбачається , що 17.10.2014 р. позивачка зверталася до правоохоронних органів щодо, як на її думку, неправомірних дій [PERSON] ( а.с.43). В контексті ст. 202 ЦК України правочин правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія, яка здійснюється суб»єктом цивільних правовідносин і направлена на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов»язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту, оскільки правочини завжди є правомірними діями суб»єктів цивільного права , воля в яких направлена саме на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов»язків. Позивачка, вважаючи своє цивільне право власника порушеним, на його захист, у відповідності до вимог ст. 16 ЦК України, звернулася до суду з позовом про визнання недійсним правочину видачі довіреності. Довіреність письмовий документ, що видається однією особою іншій для представництва перед третіми особами. Довіреність може ґрунтуватися , в тому числі на односторонньому волевиявленні особи, яку представляють. За своєю правовою природою видача довіреності є одностороннім правочином. Довіреність призначена для забезпечення зовнішнього ефекту представництва встановлення правового зв»язку між довірителем та третьою особою через дії представника. При цьому, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов»язки тієї особи, яку він представляє. Для дійсності правочинів відповідно до ст. 203 ЦК України, необхідно, щоб : зміст правочину не суперечив цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства ; особа, яка вчиняє правочин, мала необхідний обсяг цивільної дієздатності ; волевиявлення учасника правочину було вільним і відповідало його внутрішній волі ; правочин вчинявся у формі, встановленій законом ; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. З огляду на викладене, слід зазначити, що у правочині зовнішнє волевиявлення має відповідати внутрішній волі особи. Воля особи має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов»язків. З цих підстав виділяються правочини вчинені , в тому числі під впливом помилки ( ст. 229 ЦК України). У відповідності до ст. 229 ЦК України правочин, здійснений під впливом помилки є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним. Воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, яка повинна мати істотне значення. До помилок, які мають істотне значення законодавець відносить : помилку щодо змісту правочину, сторони правочину, предмету правочину, правової природи правочину тощо. За роз»ясненнями п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину. Пояснення позивачки в суді узгоджуються з нотаріально посвідченими показаннями свідка [PERSON], який з приводу обставин надання довіреності повідомив , що з 2010 р. він знайомий з [PERSON], з яким вони разом вели спільну діяльність, яка полягала в кредитуванні фізичних осіб під заставу нерухомості. Тобто, вимагали передання права власності на нерухомість боржників. Таку передачу оформлювали договорами купівлі - продажу, де покупцями виступали знайомі [PERSON] Протягом 2012 2014 років таких угод було багато, та неодноразово такі угоди посвідчувала знайома [PERSON] приватний нотаріус [PERSON] В грудні 2013 року [PERSON] звернувся до нього з проханням надати йому додаткові гарантії в його особистій операції, де він виступив боржником. Йому необхідно було надати кредиторові в якості гарантій права на нерухомість, тобто довіреність, якою надається право на відчуження нерухомості, а саме будинок його матері. Він завірив його, що жодних операцій за такою довіреністю зроблено не буде, а довіреність необхідна лише для демонстрації кредиторові. Оскільки до цього вони провели неодноразово успішні угоди, з його боку завжди було дотримано всі домовленості, він погодився. У зв»язку з цим він звернувся до матері з тим, що йому у справах необхідний її підпис. Про сутність правочину він її не повідомляв, оскільки повністю довіряв [PERSON] Вона погодилася. 24.12.2013 р. [PERSON] зателефонував йому, та повідомив, що домовився із [PERSON] про посвідчення довіреності, та вона на них чекає. На власному автомобілі він ( свідок) привіз матір до нотаріуса, офіс якого розташований за адресою : [ADDRESS]. Там мати надала помічнику нотаріуса свій паспорт та довідку про ІПН, після чого вони приблизно 20-30 хвилин чекали, поки помічники нотаріуса склали текст документу. Після цього впродовж декількох хвилин мати поставила підпис у довіреності та в реєстрі, та вони поїхали. З нотаріусом вони взагалі не спілкувалися, ніяких документів від нього не отримували. Оплатив послуги нотаріуса заздалегідь [PERSON] Влітку 2014 року між ним та [PERSON] різко погіршилися стосунки. Він направив мати до нотаріуса [PERSON] та пояснив, яку саме дію необхідно вчинити. Коли мати повернулася, вона розповіла, що помічники нотаріуса їй повідомили, що [PERSON] довіреністю скористався та будинок продав ( а.с. 37). Відповідно до ст. 60 ЦПК України , кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічним чином питання обов»язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст. 179 цього ж Кодексу предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. З огляду на встановлені в суді обставини, виходячи з їх аналізу у сукупності з наданими позивачем доказами, суд приходить до висновку, що волевиявлення [PERSON] в момент видачі довіреності не відповідало її внутрішній волі і її дії не мали на меті реальне настання для неї правових наслідків у вигляді відчуження належної їй приватної власності. В даному випадку воля позивачки до вчинення одностороннього правочину у вигляді видачі довіреності на ім.»я незнайомої їй особи відповідача по справі і результат правочину продаж належного позивачці нерухомого майна не узгоджуються, що свідчить про наявність помилки з боку [PERSON] щодо змісту та правової природи оспорюваного правочину. У свою чергу, згідно поштового повідомлення 69063 1122529 5 повноважна особа відповідача [PERSON] 16 березня 2015 р. отримала, в тому числі копію позову з доданими до нього документами ( а.с.22) ; згідно поштових повідомлень : 69063 1132146 4, 69063 11333430 2 повноважна особа відповідача [PERSON] отримала судові повістки в судові засідання, призначені : на 14 квітня 2015 р. ( а.с. 26) , 28 квітня 2015 р. ( а.с.30). Тобто, починаючи з 16.03.2015 р., відповідач був обізнаний про знаходження в суді на розгляді зазначеної цивільної справи, проте в судові засідання не з»являвся, про причину своїх неявок суду не повідомив, що суд розцінює як свідому відмову відповідача або особисто, або через свого представника, приймати участь у змагальному процесі. І лише в день судового засідання, а саме 28.04.2015 р. до суду надійшла письмова заява відповідача [PERSON] з проханням проводити розгляд справи за його відсутності, проте за участю його представника, який з»явився до суду без документів, що посвідчують його повноваження. Слід також зазначити, що відповідачем не було надано суду і будь-яких письмових пояснень або заперечень проти заявлених вимог. Обставини, викладені приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] в своїх письмових запереченнях, судом до уваги не приймаються , оскільки на їх підтвердження , всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України, відповідачем суду не надано жодного доказу. А отже, позов [PERSON] є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved