Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

В березні 2015 року позивач звернулася до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила визнати недійсним заповіт, яким [PERSON] заповіла все своє майно [PERSON], посвідчений 23.03.2012 приватним нотаріусом КМНО [PERSON], мотивуючи свої вимоги з урахуванням своїх пояснень та пояснень свого представника наступним. Так, [PERSON] - була рідною тіткою батька позивача [PERSON], оскільки вона була рідною сестрою батька батька позивача - [PERSON] 25.09.1997 [PERSON] склала заповіт, яким заповіла позивачу належний їй на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина. Позивач подала відповідну заяву до нотаріальної контори, але в подальшому дізналася про те, що [PERSON] склала ще й інший заповіт на користь відповідача. Позивач стверджує, що оскільки вона дуже добре знала померлу, остання не могла скласти заповіт на сторонню людину, ким була відповідач для померлої. Акцентує увагу на тому, що у померлої не було рідних дітей, тому єдиною близькою людиною для неї вважає себе. Крім того, позивач стверджує, що померла в момент посвідчення оспорюваного заповіту знаходилася в такому стані, що могла не розуміти значення своїх дій. В цей час, продовжує позивач, стан її здоров'я був дуже поганий, вона не могла ні говорити, ні писати, прогресувала хвороба Паркінсона, тож тримати ручку вона не могла точно через тремор рук. Крім того, позивач стверджує, що померла в момент посвідчення заповіту не розуміла, який саме документ вона підписує, тому, на думку позивача, і не усвідомлювала наслідки таких дій, не могла ними керувати. Посилаючись на ст.255 ЦК України позивач вважає, що цей заповіт має бути визнаний судом недійсним (а.с.3-7 Том №1) Представники відповідача категорично заперечували проти задоволення позову, звернули увагу суду на те, що між сторонами існують давно напружені відносини, у зв`язку з чим позивач вже не перший раз ініціює подібні судові процеси проти відповідача, під час яких явно зловживає своїми правами, що зробила і в даній справі. Так, продовжили представники відповідача, позивач спочатку подає позов про визнання даного заповіту недійсним, одночасно просить забезпечити позов шляхом заборони нотаріусу вчиняти будь-які дії, зокрема, щодо видачі свідоцтва про право на спадщину відповідачу, потім умисно ігнорує час від часу судові засідання, через що розгляд справ затягується, а потім, коли суд залишає її позови без розгляду, оскаржує такі ухвали аж до касаційного суду, після чого знову звертається до суду першої інстанції із ідентичними позовами. Представники зазначали, що в даній справі також явні зловживання позивачем своїми правами, наприклад, від самого початку позивач всупереч імперативним положенням ЦПК України не забезпечив надання суду всіх доказів до початку судового розгляду, клопотання про витруювання тих чи інших документів заявлялися на будь-якій стадії процесу, в тому числі під час надання особистих пояснень. І головне. Заявивши клопотання про призначення у справі експертизи, після її призначення судом, позивач не сплатила її вартість. Коли матеріали справи через несплату позивачем такої вартості повернулися в суд, позивач заявила, що в тій експертній установі, де вона просила провести експертизу і куди саме суд направив матеріали «дуже дорого» проводити таку експертизу, тому тепер вона просить суд знову призначивши ту ж саму експертизу направити справу в іншу експертну установу. Проте, навіть після другого разу призначення судом тієї ж самої експертизи, позивач знову не сплатила її вартість, знову саме через це матеріали справи повернулися в суд із невиконаною відповідною ухвалою. При цьому, представники відповідача акцентували увагу на тому, що суд відновив провадження в січні 2017 року, а до 28.04.2017 позивач чи її представник не знайшли час прийти до суду і з'ясувати підстави такого повернення справи в суд, а також належним чином підготуватися до даного судового засідання. Так, позивач і її представник 28.04.2017 знову заявили клопотання, але не про призначення експертизи, а про «повернення справи назад» на експертизу, проте жодного питання експерту не визначили, коли суд звернув на це увагу, і позивач, і її представник знову попросили суд відкласти розгляд справи. З урахуванням того, що вони завчасно отримали судовий виклик на 28.04.2017 представники відповідача просили розцінити суд таку поведінку позивача та її представника як зловживання своїми правами. Також представники відповідача просили суд звернути увагу на те, коли і скільки разів позивач отримала квитанцію про необхідність оплати експертизи. Просили критично оцінити пояснення позивача, оскільки вважали, що вона вводить суд в оману. Достовірно знаючи про те, що відповідач для померлої «не чужа» людина, позивач стверджує суду про протилежне. Відсутність будь-яких доказів на підтвердження позовних вимог представники відповідача вважали безумовною підставою для відмови в позові. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] в судовому засіданні засвідчила, що вона дійсно посвідчувала цей заповіт, також додала, що вона добре пам'ятає цей випадок, оскільки не так часто посвідчує заповіти таких похилих людей на дому. Вона стверджувала, що в таких випадках вона має правило фіксувати процес посвідчення на відео, що і було зроблено в цьому випадку. Нотаріус запевнила суд в тому, що нею перед посвідченням заповіту була перевірена дієздатність спадкодавця, також вона вважає, що будь-яких ознак того, що заповідач не розуміє значення своїх дій чи не може керувати ними, не було. Далі, нею була вислухана воля заповідача, складено заповіт, прочитано вголос як нею, так і померлою, для чого остання одягала окуляри, також нею він був підписаний. Категорично заперечувала недійсність даного правочину через нездатність заповідача розуміти значення своїх дій чи керувати ними. На питання, хто її запросив, відповіла, що [PERSON] - чоловік померлої - просив посвідчити заповіт подружжя, проте вдома вони вирішили скласти два окремих заповіту кожний із подружжя (а.с.12-13 Том №2) Представник третьої особи Головного управління юстиції в м. Киві в судове засідання свого представника не направив, просив прийняти рішення на розсуд суду (а.с.193 Том №1) Заслухавши позивача та представників сторін і третю особу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України) При цьому саме сторони повинні довести ті обставини, на які вони посилають ся як на підставу своїх вимог чи заперечень (ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України) Судовим розглядом встановлено, що 25.09.1997 [PERSON] на випадок своєї смерті зробили таке розпорядження: належний їй на праві власності жилий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] заповіла позивачу [PERSON] (а.с.13 Том №1), яка є донькою [PERSON], [INFO]., що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.11 Том №1), який в свою чергу є рідним сином рідного брата померлої [PERSON] - [PERSON] (а.с.9 Том №1) Згідно свідоцтва про смерть [INFO] [PERSON] померла (а.с.8 Том №1) 18.08.2012 після смерті останньої заведена спадкова справа в П'ятій Київській державній нотаріальній конторі, копія якої витребувана судом (а.с.166-190 Том №1) З заявами про прийняття спадщини звернулися відповідач та позивач (а.с.167, 182, 186 Том№1) Листом від 02.01.2013 державний нотаріус П'ятої Київської державної нотаріальної контори повідомив позивача про неможливість видачі після смерті [PERSON] їй свідоцтва через те, що 23.03.2012 померлою було складено заповіт на іншу особу, тому згідно ч.3 ст.1254 ЦК України через те, що кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіт, який заповідач склав перед цим, їй було відмовлено у видачі відповідного свідоцтва (а.с.15, 187 Том №1) Судовим розглядом також встановлено, що [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.76 Том №1) 05.07.1985 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, після укладення якого [PERSON] присвоєно прізвище - «[PERSON]», що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.77 Том №1) 13.01.2000 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, проте прізвище [PERSON] залишила собі - «[PERSON]» (а.с.78 Том №1) Таким чином, встановлено, що батько відповідача був чоловіком померлої [PERSON], які як повідомила приватний нотаріус [PERSON] мали бажання скласти заповіт подружжя, для чого запросили її додому, після чого вирішили все ж таки скласти два окремі заповіти. Згідно свідоцтва про поховання відповідач [PERSON] здійснила поховання батька [PERSON] та [PERSON] 05.09.2012 (а.с.79 Том №1) 04.06.2012 відповідачем [PERSON] була замовлена кремація померлої [PERSON], що підтверджується додатком №1 до Договору-замовлення №2.22056К (а.с.80 Том №1) Суд приймає заперечення представників відповідачів, підтверджені вищенаведеними доказами, про те, що позивач не могла не знати про те, що відповідач за викладених вище обставин не була «сторонньою» людиною для померлої. В той же час, в матеріалах справи знайшли своє підтвердження дійсно «складні» взаємовідносини між сторонами з приводу нерухомого майна. Так, згідно рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28.04.2014 позивачу [PERSON] відмовлено в задоволенні вимог до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Як вбачається з мотивувальної частини даного рішення, що з 06.03.2013 позивач вже оспорювала дійсність заповіту [PERSON] на користь [PERSON], під час чого дізналася, що померла [PERSON] за час свого життя після посвідчення оспорюваного заповіту 1/3 частину будинку [ADDRESS] продала [PERSON], позивач вважала такий правочин фіктивним, оскільки такий договір був укладений між чоловіком та дружиною, також зазначала позивач, що частина 1/3, яка була продана, не була виділена в натурі, а також ставила під сумнів те, що саме померла [PERSON] могла підписати такий договір. Суд зазначив в своєму рішенні, що позивач [PERSON] не надала доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а вартість призначеної судом судово-почеркознавчої експертизи не сплатила, через що матеріали справи та відповідна ухвала повернулися в суд без виконання (а.с.84-86 Том №1) Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.07.2014 зазначене рішення залишено без змін (а.с.87-88) Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 23.12.2014 позовну заяву [PERSON] до [PERSON], третя особа Головне управління юстиції в м. Києві, про визнання заповіту недійсним, - залишено без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України через те, що двічі належним чином повідомлений позивач в судове засідання з розгляду справи не з'явився (а.с.95-96 Том №1) Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19.02.2015 остання ухвала районного суду залишена без змін (а.с.99-100) Ухвалою ВССУ від 01.07.2015 ухвала районного суду від 23.12.2014 про залишення без розгляду позову [PERSON] залишена без змін, а касаційна скарга - без задоволення (а.с.202-203 Том №1) Таким чином, в матеріалах справи знайшли підтвердження доводи представників відповідачів і про тривалі «напружені» стосунки між сторонами з приводу нерухомого майна. В матеріалах справи також наявна постанова про відмову в порушенні кримінальної справи від 07.06.2012, згідно якої позивач звернулася до міліції із заявою необхідності перевірки можливих неправомірних дій батька відповідача та їх сина по спричиненню до померлої [PERSON], а саме отруєння її через бажання заволодіти майном (а.с.14 Том №2) В даній постанові зазначено, що специфічного токсикологічного обстеження не проводилося в зв'язку з відсутністю такої необхідності, саме отруєння [PERSON] за матеріалами медичної документації виключається, вона померла від хвороби. Також на підтвердження складних взаємовідносин свідчить і спочатку надана довіреність на представлення інтересів померлої [PERSON] батькові позивача від 10.09.2004, а в подальшому скасоване це розпорядження самою [PERSON] згідно її заяви від 20.10.2004 (а.с.125-126 Том №1) Згідно ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто (ст.1234 ЦК України) Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч.1 ст.1235 ЦК України) Між тим заповіт є правочином, на який розповсюджуються правила глави 16 ЦК України. Згідно ч.ч.2, 3 ст.203 ЦК України особа, яка вчиняє заповіт, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності та волевиявлення останньої має бути вільним і відповідати її внутрішній волі. Стаття 204 ЦК України встановлює імперативне правило, згідно якому правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. 23.03.2012 [PERSON] перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій, і діючи добровільно та без будь-якого насильства або примусу, як фізичного, так і морального, на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження, а саме усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що належатиме їй на день смерті, і на що вона за законом матиме право, серед іншого будь-яке рухоме майно (транспортні засоби, акції, цінні папери, грошові кошти тощо) та/або будь-яке нерухоме майно (житлові будинки, земельні ділянки, квартири, гаражі та інші об'єкти нерухомого майна) - заповіла відповідачу [PERSON] (а.с.106 Том №1) Як вбачається з тексту такого заповіту, він власноручно підписаний [PERSON], що також підтвердила приватний нотаріус, яка його посвідчила, під час надання свідчень в судовому засіданні. Також суд приймає пояснення приватного нотаріуса, яка переконала, що вона пересвідчилася в тому, що зазначений правочин відповідає волі самої [PERSON], ці обставини позивачем не спростовані. В судовому засіданні також було досліджено відео запис самого процесу посвідчення оспорюваного заповіту, який був наданий третьою особою - приватним нотаріусом [PERSON], який підтверджує позицію відповідача про те, що померла [PERSON] усвідомлювала який правочин посвідчує, була здатна керувати своїми діями. Суд не приймає до уваги пояснення позивача з приводу того, що відповідач може бути причетна до причин смерті померлої [PERSON], це не тільки не є підставою позову, але ще спростовано довідкою про причини смерті [PERSON], згідно якої смерть настала внаслідок хронічної ішемічної хвороби серця, атеросклеротичний кардіосклероз (а.с.108 Том №1) В той же час, суд приймає надані сторонами та витребувані медичну документацію щодо стану здоров'я [PERSON], проте самостійно визначити оцінивши її на предмет ймовірної неможливості керувати своїми діями чи усвідомлювати значення своїх дій суд не вправі, у зв'язку з чим судом двічі за клопотанням позивача призначалася в справі судова експертиза Так, ухвалою суду від 11.09.2015 у справі призначена судова посмертна психіатрична експертиза за клопотанням саме позивача в ту експертну установу, на якій наполягала сама позивач (а.с.28, 32 Том №2) 10.02.2016 на адресу суду для проведення даної експертизи надійшов лист від експерта із реквізитами, про направлення останнього позивачу для сплати (а.с.52 Том №2) 11.02.2016 супровідним листом суду цей лист експерта пере направлено позивачу (а.с.58 Том №2) Позивач отримала лист експерта із необхідністю оплати експертизи 18.02.2016, що підтверджується зворотнім повідомленням, яке повернулося на адресу суду (а.с.60 Том №2) Проте, як вбачається з матеріалів справи станом на 25.04.2016 позивач вартість експертизи не сплатила, через що матеріали даної справи та відповідна ухвала суду повернулися на адресу суду без виконання (а.с.65 Том №2) 05.05.2016 ухвалою суду провадження у справі відновлено та призначений судовий розгляд справи (а.с.67 Том №2) Між тим, в той час, коли матеріали справи перебували на експертизі позивач подала на адресу суду заяву про передачу справи для проведення експертизи до іншої експертної установи через завищену на її думку вартість проведення такої експертизи та власну неспроможність таку суму сплатити (а.с.87 Том №2) Після відновлення провадження у справі, наступне судове засідання було проведено лише в вересні 2016 року, оскільки позивач та її представник подавали заяви про відкладення розгляду справи (а.с.97-99 Том №2) В судовому засіданні 15.09.2016 знову задоволено клопотання позивача та знову призначена у справі судова посмертна психіатрична експертиза із тими ж питаннями як і раніше, проте в іншу експертну установу (а.с.130-131 Том №2) 28.10.2016 на адресу суду надійшов лист експерта із необхідністю оплатити експертизу із доданими реквізитами (а.с.137 Том №2) 03.11.2016 двома супровідними листами цей лист судом направлений позивачу та її представнику (а.с.139-140 Том №2) Представник позивача лист не отримала, він повернувся на адресу суду із відміткою «за закінченням терміну зберіганні» (а.с.147-148 Том №2) Позивач отримала лист із необхідністю оплати 15.11.2016 (а.с.153 Том №2) 23.11.2016 та 16.12.2016 (а.с.143 та 149 Том №2) судові експерти вдруге та втретє направляли на адресу суду знову листи із необхідністю оплати позивачу вартості експертизи, судом відповідно вони перенаправлялися позивачу (а.с.155-156 Том №2), проте незважаючи на те, що позивач їх вже вдруге!!! отримала 04.01.2017 (а.с.158 Том №2, представник позивача знову не отримала, конверт повернувся на адресу суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання» а.с.170-171 Том №2) вартість експертизи до 23.01.2017 не сплатила, у зв'язку з чим матеріали справи та відпоідна ухвала без виконання повернулися на адресу суду (а.с.160 Том №2) Ухвалою суду від 24.01.2017 знову відновлено провадження у справі (а.с.161 том №2) Копія такої ухвали направлена сторонам та отримана безпосередньо позивачем та її представником 14.02.2017 (а.с.172, 174 Том №2), до 28.04.2017 жодна з них з матеріалами справи не ознайомилися за реальної можливості це зробити, відтак судом було відхилено чергове клопотання останніх щодо необхідності відкладення розгляду справи для підготовки чергового клопотання про призначення у справі тієї експертизи, яку суд вже двічі призначав. Дії позивача по сплаті вартості експертизи в лютому 2017 року, в той час як перший лист із необхідністю сплати такої експертизи вона отримала ще в листопаді 2016 року, про що судом зазначено вище, суд розцінює як такі, які направлені на свідоме затягування розгляду справи, і не вбачає будь-яких підстав для оголошення в даному судовому засіданні перерви. Клопотання про направлення справи на експертизу без формулювання питань, без зазначення експертної установи по «старій» квитанції не відповідає положенням ЦПК України в частині права сторони заявити клопотання саме про призначення у справі відповідної експертизи (а.с.184 Том №2) ЦПК України виключає можливість після відновлення провадження у справі і повернення перед цим справи та відповідної ухвали без виконання через несплату вартості експертизи право суду без ухвалення відповідного нового рішення знову направляти справу на експертизу, на чому суд неодноразово звертав увагу сторони позивачів. Суд в черговий раз погоджується із доводами представників відповідачів, що в таких діях сторони позивача можуть вбачатися ознаки небажання вирішення справи в строки, встановлені законом та свідоме затягування ухвалення кінцевого рішення, при цьому всьому, що цей позов забезпечений ухвалою суду і заборонено нотаріусу видавати саме відповідачу свідоцтва про право на спадщину, що може порушувати права і відповідача. Суд при здійсненні правосуддя захищає свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК України) В порядку ч.4 ст.10 ЦПК України суд всіляко сприяв, зокрема, і позивачу в реалізації його процесуальних прав, проте інтереси відповідача також не можуть бути порушені тривалим розглядом справи і процесуальними зловживаннями позивача своїми правами. Кожна сторона має право на справедливий судовий розгляд своєї справи судом, встановленим законом, протягом розумного строку (ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) Так, відповідно до ч.2 ст.57 ЦПК України доказами можуть бути письмові докази, тобто будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи (ч.1 ст.64 ЦПК України) За відсутності висновку експерта, через процесуальну поведінку позивача про що зазначено судом вище, суд враховує в якості письмового доказу висновок спеціаліста від 02.04.2013, згідно якого [PERSON], заслужений лікар України, який має вищу кваліфікаційну категорію, є завідувачем неврологічного відділення №1 КМКЛ №3, має стаж роботи за фахом 27 років, який складений за зверненням представника відповідача [PERSON], із необхідністю дати відповідь на питання, чи здатна була [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними на момент складання заповіту 23.03.2012 на ім'я [PERSON] з урахуванням її діагнозів і стану здоров'я? (а.с.104-105) Як вбачається з даного висновку спеціаліст проаналізував медичну карту амбулаторного хворого №320751, виписку із історії хвороби №6903, довідку про причину смерті №263 від 04.06.2012 та мав в своєму розпорядження сам заповіт. Так, спеціаліст зазначив, що [PERSON] страждала на хворобу Паркінсона, дисциркуляторну енцефалопатію ІІ ступеню, хвороба проявлялась порушенням рухів, ходи, тремтінням. До травня 2011 року [PERSON] регулярно зверталася до поліклініки, проходила лікування хвороби Паркінсона, проте скарги стосувалися виключно розладів руху, скутості та тремтіння. Погіршення загального стану хворої [PERSON] згідно виписки історії хвороби почалося за 2-3 тижні до смерті ([INFO]), тобто початок травня 2012 року. Дослідивши заключення після аутоксії, по даних виписки із історії хвороби №6903 - де вказано, що причина смерті хворої [PERSON] хронічна ішемічна хвороба серця, дифузний атеросклеротичний кардіосклероз на фоні гіпертонічної хвороби, хронічної недостатності кровообігу, гіпостатичної пневмонії, - спеціаліст зауважив відсутність вказівок на значні зміни в структурі головного мозку, що також за переконанням спеціаліста може свідчити про прижиттєву збережіність функції нервової системи. Враховуючи викладене спеціаліст зробив висновок про те, що [PERSON] на час підписання заповіту 23.03.2012 була психічно дієздатна, усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними (а.с.105 Том №1) При цьому, спеціаліст відмітив, що напис та підпис хворої [PERSON] на представленому заповіті має характерні ознаки для почерку хворих, які страждають на хворобу Паркінсона з порушенням плавності рухів, тремтінням, тому підпис може відповідати [PERSON], яка при житті страждала на хворобу Паркінсона з акінетико-ригідно-тремтячим синдромом. Як наводилося судом вище згідно ст.204 ЦК України презюмується, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 3 статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) Незважаючи на тривалий розгляд справи, задоволення судом всіх клопотань про витребування тих чи інших доказів, позивачем позовні вимоги залишилися недоведеними. Оцінюючи зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не доведені позивачем і у задоволенні позову слід відмовити. Допитані в судовому засіданні свідки, зокрема, наведені ними обставини життя [PERSON], висновків суду не спростовують. Свідки зі сторони відповідача свідчили про те, що [PERSON] дійсно хворіла на хворобу Паркінсона, проте добре усвідомлювала значення своїх дій, могла ними керувати, при цьому вони зазначали, що позивача вони ніколи біля померлої [PERSON] не бачили, добре знали родину Копилових-Антонових. В той же час свідки зі сторони позивача, будь-яких переконливих обставин, які б надали можливість стверджувати про ймовірність нерозумінні померлою [PERSON] саме в момент посвідчення заповіту значення своїх дій, не навели. Крім того, слід зазначити про те, що позивачем надано суду копію заповіту від 12.01.2012, згідно якого померла [PERSON] заповіла належну їй частину вищезазначеного будинку та земельної ділянки за вищезазначеною адресою своєму чоловікові [PERSON] (а.с.100 Том №2), що з урахуванням положень ЦК України скасовує всі заповіти, які були посвідчені раніше цієї дати, виходячи з волі заповідача, тому ставиться під сумнів також право позивача про те, що її права взагалі могли бути порушені існуванням оспорюваного заповіту, і відповідно виключає її право на звернення до суду із цим позовом в розумінні ст.ст.3, 15 ЦПК України, оскільки заповіт від 12.01.2012 не скасований та не визнаний в судовому порядку недійсним. Щодо позовної заяви [PERSON], який просив його залучити до участі в справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, то в задоволенні такого клопотання судом відмолено, а такий позов повернутий позивачу із роз'ясненням можливості звернутися до суду із ним в загальному порядку, через те, що об'єднання його сумісним розглядом із позовом [PERSON] значно ускладнить процес та ці два позови не мають спільності сторін та не пов'язані спільністю підстав. Ухвалою суду від 02.06.2015 забезпечено даний позов шляхом заборони П'ятій Київській державній нотаріальній конторі вчиняти будь-які нотаріальні дії щодо оформлення спадщини після померлої [INFO] [PERSON] Зважаючи на те, що суд прийшов до висновку про відмову в позові після того, як рішення набуде законної сили, слід скасувати і заходи забезпечення даного позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed