Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

В березні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив солідарно стягнути з відповідачів матеріальну шкоду в сумі 1681,68 грн та моральну шкоду в сумі 10000,00 грн, а також витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позову зазначено, що 22.02.2016 о 17 год. 30 хв. в квартирі [ADDRESS] на ґрунті неприязних відносин сестра позивача [PERSON] під час сварки нанесла йому тілесні ушкодження, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я понад 6 днів, але не більше 21 дня. 23.02.2016 за заявою позивача слідчим відділом Голосіївського районного управління поліції ГУНП м. Києва відомості були внесені до ЄРДР та порушено кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України. З першого дня розслідування даною справою слідчий не займався, слідчі дії не проводив, ні позивача, ні свідків та підозрювану не допитував, а кримінальне провадження в 2017 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Після подачі скарги до прокуратури № 1 м. Києва адвоката позивача Богатиренка О.І. від 24.11.2017 постанову про закриття у вказаному кримінальному провадженні скасовано та в порядку ст. 36 КПК України надано вказівки слідчому. Але слідчий [PERSON] продовжує ігнорувати вказівки та не займається розслідуванням кримінального провадження. Також позивач зазначив, що в грудні 2018 позивачу зовсім стало зле і він був змушений звернутись до сімейного лікаря 17.12.2018, де йому було поставлено діагноз: ішемічна хвороба серця, кардіосклероз, гіпертонічна хвороба та інші і призначено лікування, яке він продовжує отримувати. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 06.12.2019 відкрито провадження за вищезазначеною позовною заявою; розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження; призначено підготовче засідання. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13.02.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечував та зазначив, що позовні вимоги підтримує та просив їх задовольнити з викладених в позові підстав. Представник відповідача Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку, надали заяву, що не має можливості з`явитися в судове засідання. Також надали письмовий відзив на позовну заяву. Відповідач Головне управління Державної казначейської служби м. Києва подали відзив на позовну заяву, в якій просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та провести розгляд справи за відсутності їх представника. Відповідач Головне управління Національної поліції в м. Києві в судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку, свого представника не направили. Надали заяву, в якій повідомили, що у провадженні слідчого відділу перебувають матеріали кримінального провадження № 12016100010001970, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Судом встановлено, що відповідно до заяви [PERSON] слідчим відділом Голосіївським районним управлінням поліції Головного управління національної поліції в м. Києві було порушено кримінальне провадження № 1201610001001970, яке було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.02.2016 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України. Дане кримінальне провадження перебуває (перебувало) у провадженні слідчого СВ Голосіївського районного управління поліції Головного управління національної поліції в м. Києві Незарика М.М. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було написано скаргу від 22.03.2016 на ім`я прокурора Голосіївського району м. Києва, в якій просив допомогти в розслідуванні та оформленні процесуальних дій та обвинувального акту. Згідно відповіді київської місцевої прокуратури №1 від 28.03.2016 вих. № 29р/1638/вих16 за підписом заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 1 Дейнека С., в якій зазначено, що перевірку доводів, викладених у зверненні, необхідно провести згідно з вимогами чинного кримінального процесуального законодавства. Представник поетрпілого [PERSON] - Богатиренко О.І. звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва зі скаргою від 26.05.2017 про визнання дій та бездіяльності слідчого протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Представник потерпілого [PERSON] - Богатиренко О.І. звернувся в Київську місцеву прокуратуру № 1 Голосіївського району м. Києва з заявою від 23.11.2017, в якій просив взяти розслідування кримінального провадження № 1201610001001970, яке було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.02.2016 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України під особистий контроль, зобов`язати процесуального керівника Київської місцевої прокуратури № 1 (Голосіївського району м. Києва) вивчити дане кримінальне провадження та надати письмові вказівки по кримінальному провадженні з вказанням терміну їх виконання, також просив надати інформацію про стан розслідування кримінального зазначеного провадження. Як вбачається з відповіді Київської місцевої прокуратури № 1 від 26.12.2017 № (10-51)7449 вих 17, в якій зазначено, що ними встановлено, що кримінальне провадження № 12016100010001970 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Місцевою прокуратурою постанову про закриття у вказаному кримінальному провадженні скасовано та в порядку ст. 36 КПК України надано вказівки слідчому. Адвокат Литвин О.І., як представник потерпілого [PERSON] звернувся з клопотанням від 25.07.2018 про проведення слідчих дій по кримінальному провадженню, в якій просив провести певні слідчі дії. Київська місцева прокуратура № 1 надал відповідь, в якій зазначено, що слідчим СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві не проведено усіх можливих слідчих дій, спрямованих на встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, вказане рішення про закриття кримінального провадження, прийнято незаконно та передчасно, у зв`язку з чим 04.09.2018 заступником керівника Київської місцевої прокуратури№ 1 скасовано постанову слідчого про закриття кримінального провадження № 12016100010001970 від 23.02.2016. Також адвокат Литвин О.І. представника потерпілого [PERSON] звернувся до прокурора Київської місцевої прокуратури № 1 зі скаргою від 27.08.2018 на бездіяльність слідчого СВ Голосіївського УП, в якому просив витребувати матеріали кримінального провадження, вивчити їх, дати вказівки та прореагувати на бездіяльність слідчого. Головним управлінням Національної поліції у м. Києва надано відповідь від 18.09.2018 вих. № 5156/125/47/2018, адресованої адвокату литвину О.І., в якій повідомлено, що для проведення слідчих дій необхідно прибути до приміщення Голосіївського УП ГУНП в м. Києві заздалегідь узгодивши дату прибуття із слідчим. 24.10.2018 зв вих. № Б-9362/125/23/1-18 головним управлінням поліції у м. Києві адвоката Литвина О.І. повідомлено, що для забезпечення швидкого, повного та неупередженого дослідження всіх обставин учинення кримінального правопорушення керівництву слідчого відділу Голосіївського управління поліції в порядку ст. 39 КПК України надано письмові вказівки, виконання яких взято на контроль. Адвокат Литвин О.І., як представник потерпілого [PERSON] звернувся до прокурора Київської місцевої прокуратури № 1, начальника слідчого управління ГУНП м. Києва зі скаргою від 11.12.2018, в якій повторно просив витребувати матеріали кримінального провадження, дати вказівку провести службове розслідування бездіяльності слідчого [PERSON] і притягти його до дисциплінарної відповідальності. Відповідно до листа Київської місцевої прокуратури № 1 від 11.01.2019 вих № (10-51)125вих19 повідомлено, що досудове розслідування триває, також зазначено, що вивченням матеріалів вказаного кримінального провадження встановлено, що слідчим дійсно не виконано всіх необхідних слідчих дій у розумні строки. Головне управління Національної поліції у м. Києві надало відповідь адвокату Литвин О.І. від 24.01.2019 вих. № 1691/125/23/1-19, в якому повідомили, що слідчим відділом Голосіївського управління поліції проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12016100010001970, розпочатому 23.02.2016 за заявою [PERSON] за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Як вбачається з виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON] , [INFO] йому встановлено повний діагноз, а саме: ішемічна хвороба серця, кардіосклероз, гіпертонічна хвороба та інші і призначено лікування, яке він продовжує отримувати. 26.12.2018 [PERSON] звернувся до Амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 6 зі скаргами на погане самопочуття. Згідно копії фіскальних чеків за період з 2018-2019, які наявні в матеріалах справи, позивачем придбані медикаменти на суму 1681,68 грн. Вирішуючи спір, суд приймає до уваги те, що положеннями ст. ст. 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 1, пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен чиї права та свободи, визначені в Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Положеннями ст. ст. 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Одним із способів захисту цивільних прав є відшкодування моральної шкоди й інші способи відшкодування шкоди. Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Відповідно до положень ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавана шкоди (цивільне правопорушення). Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Згідно зі ст. 22 ЦК України під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але й міра відповідальності, оскільки за загальним правилом зазначеної статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі. Мова йде про реальну шкоду та упущену вигоду. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавана шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє її від відповідальності, крім випадків, коли за нормами Цивільного кодексу України відповідальність настає незалежно від вини. З урахуванням викладеного, позивачем доведено наявність такого елементу складу правопорушення, як неправомірність (протиправність) поведінки органів досудового розслідування під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження. Так відповідно до висновку Великої Палати, викладених в Постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/1712, суд прийшов до висновку що суд вправі давати оцінку діями органів досудового розслідування тільки в площині заподіянні шкоди і наявності делікту як підстави цивільно правової відповідальності. Відтак, з огляду на цей висновок суд в цивільній справі не може давати і визнавати законними чи незаконними окремі процесуальні дії слідчого чи суду а саме - ухвалу суду про проведення обшуку чи постанову слідчого про вилучення майна чи постанову слідчого про накладення арешту на майно. Відтак, вважаємо, що суд позбавлений можливості давати оцінку окремим процесуальним діям слідчого і ці висновки суду відповідають висновкам Великої Палати Верховного суду, що викладені в Постанові 920/715/1712 від 12 березня 2019 року. Отже суд приходить до висновку, що наявні всі необхідні елементи делікту, який передбачений ст. 1174 ЦК України. Щодо стягнення матеріальної шкоди з відповідачів суд зазначає наступне. Казначейство діє відповідно до повноважень та компетенції, визначених, зокрема, Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215. Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного кодексу України. Водночас, відповідно до частини 2 статті 2 Цивільного кодексу України самостійним учасником цивільних відносин є Держава Україна. Так, згідно з частиною 2 статті 176 Цивільного кодексу України юридичні особи, створені державою, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобов`язаннями відповідно держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад. Оскільки, як випливає зі змісту позову, Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдавало, то відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства Казначейство не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Незаконність таких позовних вимог також підтверджена практикою касаційного суду, зокрема, ухвалою ВССУ від 05.07.2017 по справі № 210/327/15-ц, згідно з якою не допускається стягнення моральної та матеріальної шкоди з Казначейства, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів. Слід зазначити, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факт неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб. При цьому, факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органу державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб органу державної влади вищого рівня. Таким чином, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювана та вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. В даному випадку наявні всі обов`язкові елементи складу цивільного правопорушення - факт наявності рішення щодо бездіяльності, незаконності дій органів поліції, без якого державний орган неможливо притягнути до відповідальності та зобов`язати відшкодувати шкоду. Враховуючи викладене, аналізуючи зібрані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві, Головного управління Національної поліції в м. Києві, Головного управління Державної казначейської служби м. Києва про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, підлягають задоволенню.

Outcome: approved