Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-17 00:00:00

АТ «Брокбізнесбанк» (далі [PERSON]) 06.08.2015 року (дата здачі позову на пошту) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобовязання вказавши, що 24.01.2014 року між Банком та [PERSON] було укладено кредитний договір №1п-2014 за умовами якого [PERSON] надав відповідачу кредит в сумі 90000 гривень на строк з 24.01.2014 року по 17.04.2014 року зі сплатою 25% річних. [PERSON] відповідач належним чином не виконує свої зобовязання за кредитним договором внаслідок чого станом на 30.07.2015 року має заборгованість по кредиту в сумі 89999,15 гривень, заборгованість по процентам в сумі 35533,93 гривень. Крім того у звязку із простроченням відповідачем виконання своїх зобовязань, Банком на підставі ст. 625 ЦК України нараховані інфляційні втрати в розмірі 70444,24 гривень та 3% річних в сумі 4115,07 гривень. За таких обставин позивач просив суд стягнути з [PERSON] заборгованість в загальній сумі 198092,39 гривень. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] в режимі відеоконференції із Соломянським районним судом м. Києва підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, підтвердив обставини викладені у позові. Додатково у своїх письмових поясненнях підтвердив, що між Банком та [PERSON] 24.01.2014 року в забезпечення виконання зобовязань позичальника за кредитним договором №1п-2014 було укладено договір застави майнових прав №ДЗ 1-1п-2014. 18.04.2015 року [PERSON] звернувся до Банку із письмовою заявою про списання з його депозитного рахунку коштів для погашення заборгованості за кредитним договором. [PERSON] оскільки списання грошових коштів є правом, а не обовязком Банку і право вибору способу судового захисту у вигляді стягнення заборгованості чи звернення стягнення на предмет застави також належить Банку, як кредитору, представник позивача вважав заявлені позовні вимоги законними та обґрунтованими. Крім того просив врахувати, що оскільки банківська ліцензія АТ «Брокбізнесбанк» відкликана та розпочата ліквідаційна процедура, то [PERSON] згідно Законів України «Про банки і банківську діяльність» та «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не може здійснювати банківську діяльність, зокрема списувати грошові кошти з депозитного рахунку [PERSON], а зарахування зустрічних однорідних вимог, не може бути застосовано в процедурі ліквідації Банку. Представник відповідача [PERSON], - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги Банку не визнав вважаючи їх безпідставними. При цьому у своїх письмових та усних поясненнях, не заперечував факту укладання між Банком та [PERSON] кредитного договору 24.01.2014 року за яким відповідач отримав кредит в сумі 90000 гривень на строк по 17.04.2014 року за умови сплати 25% річних. [PERSON] у своєму позові приховав факт укладення сторонами в той же день 24.01.2014 року в якості забезпечення зобовязання позичальника за кредитним договором, - договору застави майнових прав №Дз 1-1п-2014 згідно якого предметом застави були грошові кошти [PERSON] в сумі 535000 гривень розміщені на вкладному (депозитному) рахунку №26350700105946 за договором №D_07039889 від 19.04.2013 року. Договором застави майнових прав було передбачене право заставодержателя на договірне списання коштів з рахунку [PERSON] для виконання боргових зобовязань останнього за кредитним договором. Крім того договором застави передбачено, що договірне списання здійснюється в разі невиконання чи неналежного виконання будь-якого із зобовязань позичальника за кредитним договором. Договір застави чи окремі його умови недійсними не визнавалися. Таким чином 18.04.2014 року, після настання обставин обумовлених кредитним договором, а саме несплати позичальником процентів та кредиту, [PERSON] автоматично набув право, в межах заборгованості за кредитним договором, на грошові кошти [PERSON] розміщені на рахунку в АТ «Брокбізнесбанк» за договором банківського вкладу №D_07039889 від 19.04.2013 року і таким чином відбулося поєднання боржника і кредитора в одній особі та припинення зобовязань [PERSON] перед Банком. Також просив врахувати, що п.2 ч.2 ст.46 закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено на стадії ліквідації банку закінчення технологічного циклу конкретних операцій банку, у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси. До вказаного закінчення технологічного циклу відноситься зокрема і повне погашення заборгованості перед банком по кредитним зобовязанням, а відтак списання банком грошових коштів з депозитного рахунку клієнта, відкритого у цьому ж банку, із зарахування таких коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, є фактично погашенням дебіторської заборгованості позивача, сприяє збереженню ліквідаційної маси банку, не призводить до її зменшення, не змінює черговості задоволення вимог вкладників банку та не порушує їх права і законні інтереси. Додатково пояснив, що [PERSON], ще 18.04.2014 року звернувся до Банку із письмовою заявою про списання коштів з його депозитного рахунку на погашення заборгованості за кредитним договором від 24.01.2014 року, однак [PERSON] цю заяву проігнорував. Фактично наслідком позиції Банку по небажанню прийняти від [PERSON] для погашення заборгованості за кредитним договором грошові кошти розміщені на депозитному рахунку, стало те, що відповідач втратив можливість отримати навіть часткове відшкодування коштів в розмірі 200000 гривень від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за своїм вкладом в сумі 535000 гривень, оскільки на його вклад у повному обсязі накладена заборона за договором застави від 24.01.2014 року. Такі дії Банку призвели до порушення прав [PERSON] на мирне володіння своїм майном передбачених статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Позивач [PERSON] будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи у судове засідання не зявився, заяв про відкладення судового розгляду не подавав. Суд вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 24.01.2014 року між Банком, як кредитодавцем, та [PERSON], як позичальником, укладено кредитний договір №1п-2014 згідно якого (а.с. 5-10) [PERSON] надає позичальнику кредит в сумі 90000 гривень на строк з 24.01.2014 року по 17.04.2014 року, зі сплатою за користування кредитом 25% річних. А позичальник зобовязується повернути Банку кредит відповідно до Графіку погашення заборгованості (додаток №1 до Договору), який визначає розмір та періодичність платежів за договором. Право на отримання кредиту виникає після укладення договору застави майнових прав на грошові кошти розміщені на вкладному (депозитному) рахунку №26350700105946 за договором банківського строкового вкладу (депозиту) №D_07039889 від 19.04.2013 року між Банком та [PERSON]. Факт підписання кредитного договору від 24.01.2014 року та отримання кредиту в сумі 90000 гривень відповідачем у судовому засіданні не оспорювався. 19.04.2013 року між Банком та [PERSON] укладено Договір №D_07039889 банківського строкового вкладу (депозиту) (вклад «Стабільний») згідно з яким в день укладання цього договору [PERSON] передав Банку на строк 368 днів грошові кошти в сумі 535000 гривень (а.с. 61, 63). 24.01.2014 року між Банком, як заставодержателем та [PERSON], як заставодавцем, укладено Договір застави майнових прав №Дз 1-1п-2014, згідно з яким (а.с. 56-60) застава за цим договором забезпечує вимоги заставодержателя щодо виконання [PERSON] всіх своїх зобовязань за кредитним договором №1п-2014 від 24.01.2014 року. Предметом застави є право вимоги належних [PERSON] грошових коштів в сумі 535000 гривень, які знаходяться на рахунку №26350700105946 в АТ «Брокбізнесбанк» за договором банківського строкового вкладу (депозиту) №D_07039889 від 19.04.2013 року. Статтею 5 Договору застави передбачено, що заставодержатель має право на договірне списання коштів з вкладного рахунку для виконання позичальником боргових зобовязань за кредитним договором без укладання будь-яких додаткових договорів та надання будь-яких додаткових документів. Таке право може бути реалізоване за умови, у тому числі, невиконання або неналежного виконання будь-якого із зобовязань що випливають із кредитного договору. У звязку із укладанням договору застави майнових прав №Дз 1-1п-2014, внесені відповідні зміни щодо договірного списання грошових до Договору №D_07039889 банківського вкладу та Договору 32561 про відкриття та обслуговування спеціального карткового рахунку (а.с. 62, 64), а до Державного реєстру обтяжень рухомого майна внесено запис за №14141320 про заборону [PERSON] на відчуження грошових коштів в сумі 535000 гривень (а.с. 119-120). Позивачем нарахована [PERSON] заборгованість за кредитним договором від 24.01.2014 року в загальній сумі 198092,39 гривень, з яких заборгованість по кредиту 89999,15 гривень, заборгованість по процентам за період з 31.01.2014 року по 22.07.2015 року 33533,93 гривень, інфляційні нарахування за період з 01.05.2014 року по 30.06.2015 року в сумі 70444,24 гривень та 3% річних за неправомірне користування чужими грошовими коштами за період з 18.04.2014 року по 29.07.2015 року в сумі 4115,07 гривень (а.с. 14). Як вбачається із вказаного розрахунку заборгованості, - [PERSON] 05.02.2014 року було сплачено на користь Банку 494 гривні, з яких 493,15 гривень спрямовано Банком на погашення нарахованих процентів, а 0,85 гривень на погашення заборгованості по тілу кредиту (а.с. 14). Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Позичальник зобовязаний повернути кредитодавцеві грошові кошти у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. 1049 ЦК України). Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (ст. 1048 ЦК України). Оскільки [PERSON], як позичальником за кредитним договором №1п-2014 від 24.01.2014 року до теперішнього часу не погашена заборгованість по кредиту в сумі 89999,15 гривень та процентами за користування кредитом у період з 24.01.2014 року до 18.04.2014 року в сумі 4684,89 гривень, то вказана заборгованість в загальній сумі 94684,04 гривень підлягає безумовному стягненню з відповідача на користь Банку. При цьому суд не може погодитися з доводами представника відповідача в тій частині, що [PERSON] автоматично 18.04.2014 року набув право власності на грошові кошти [PERSON] розміщені на рахунку №26350700105946 за договором №D_07039889 від 19.04.2013 року в межах розміру заборгованості за кредитним договором від 24.01.2014 року. Так, згідно виписки по особовому рахунку [PERSON] в АТ «Брокбізнесбанк», станом на 15.12.2015 року на рахунку відповідача продовжують обліковуватися грошові кошти в сумі 535000 гривень (а.с. 96), що відповідає сумі вкладу за договором від 19.04.2013 року. Таким чином власником вказаних грошових коштів в сумі 535000 гривень залишається [PERSON], а не АТ «Брокбізнесбанк». Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.09.2015 року у цивільній справі №711/1064/15-ц, яке залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 03.11.2015 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до АТ «Брокбізнесбанк» про визнання припиненими кредитного договору №1п-2014, договору застави №Дз 1-1п-2014, припинення обтяження накладеного на грошові кошти [PERSON] за договором застави майнових прав (а.с. 103-107). Суди при цьому виходили з того, що договірне списання за договором застави майнових прав є правом кредитора, а крім того Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не передбачено такого способу задоволення вимог кредиторів до банку як зарахування зустрічних однорідних вимог. Згідно ч.2 ст.223 ЦПК України, - після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Не оспорюючи фактів та правовідносин встановлених у вказаних судових рішеннях, суд у розглядуваній справі констатує, що не здійснивши з метою погашення заборгованості кредитним договором договірне списання грошових коштів передбачене Договором застави майнових прав №Дз 1-1п-2014 від 24.01.2014 року, позивач, - АТ «Брокбізнесбанк», у такий спосіб реалізував свої права як кредитора та заставодержателя за кредитним договором та договором застави. [PERSON] до звернення стягнення на предмет застави суд не уповноважений. В той же час обираючи спосіб реалізації своїх прав [PERSON], як кредитор, повинен враховувати правові наслідки таких дій, як для себе так і для іншої сторони договору. Нараховуючи [PERSON] проценти за період після 18.04.2014 року, а також інфляційні втрати та 3% річних позивач виходив з того, що відповідач, як позичальник прострочив виконання своїх зобовязань за кредитним договором від 24.01.2014 року. Однак суд не може повністю погодитися з такими доводами позивача. Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України, - боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора (ч.4 ст.612 ЦК). Як вбачається із досліджених судом доказів (а.с. 81), - 18.04.2014 року [PERSON] звернувся до АТ «Брокбізнесбанк» із письмовою заявою, в якій просив списати кошти на погашення кредиту та нарахованих процентів за кредитним договором №1п-2014 від 24.01.2014 року з його рахунку №26350700105946. На час подання цієї заяви на банківському рахунку [PERSON] перебували грошові кошти в сумі 535000 гривень, яких було достатньо для повного погашення заборгованості за кредитним договором, що станом на 18.04.2015 року становила 94684,04 гривень. Враховуючи наявність на рахунку №26350700105946 грошових коштів в сумі 535000 гривень, а також умови кредитного договору та договору застави, які передбачали використання цих коштів для погашення кредиту, [PERSON] мав законні сподівання, що виконання його зобовязань перед Банком за кредитним договором від 24.01.2014 року буде здійснено саме цими коштами. Таким чином [PERSON] 18.04.2014 року запропонував Банку прийняти належне виконання своїх зобовязань за кредитним договором №1п-2014 від 24.01.2014 року, однак [PERSON] відмовився прийняти вказане виконання запропоноване [PERSON] з причин незалежних від позичальника. Відповідно до ч. 1 ст. 613 ЦК України, - кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора (ч.4 ст.613 ЦК). За таких обставин суд приходить до висновку, що [PERSON] після 18.04.2014 року не може бути визнаний таким, що прострочив виконання своїх зобовязань за кредитним договором, а тому і не повинен сплачувати проценти нараховані Банком у період з 19.04.2014 року, оскільки невиконання позичальником (боржником) грошових зобовязань сталося через прострочення кредитора. Зважаючи, що відповідальність за порушення грошового зобовязання передбачена ч.2 ст. 625 ЦК України покладається тільки на боржника, який прострочив виконання грошового зобовязання, то у розглядуваній справі суд не має правових підстав для стягнення із [PERSON] на користь Банку інфляційних втрат та 3% річних нарахованих у період з 19.04.2014 року. Доводи позивача про введення тимчасової адміністрації в Банку та подальшу його ліквідацію не спростовують висновків суду про те, що у розглядуваній справі мало місце прострочення кредитора. Так, дійсно, постановою правління НБУ №107 від 28.02.2014 року АТ «Брокбізнесбанк» віднесено до категорії неплатоспроможних (а.с. 84), а постановою правління НБУ №339 від 10.06.2014 року відкликано банківську ліцензію в АТ «Брокбізнесбанк» та постановлено його ліквідувати (а.с. 17). Разом з тим необхідно врахувати, що віднесення банку до категорії неплатоспроможних та ліквідація із відкликанням банківської ліцензії згідно ст. 73 Закону України «Про банки і банківську діяльність» є заходами впливу, які застосовуються Національним Банком України до банків, зокрема, у разі порушення банками банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку України, його вимог, встановлених відповідно до\~статті 66\~цього Закону, або здійснення ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку. Таким чином застосування Національним Банком України до АТ «Брокбізнесбанк» заходів впливу передбачених ст. 73 Закону України «Про банки і банківську діяльність» стало наслідком діяльності саме Банку, а не відповідача [PERSON]. Відповідно до ч.3 ст. 509 ЦК України зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. [PERSON] на даний час позбавлений можливості отримати за своїм вкладом в сумі 535000 гривень навіть гарантоване державою відшкодування в сумі 200000 гривень, оскільки за договором застави від 24.01.2014 року на вказані грошові кошти відповідача накладено заборону відчуження. При цьому [PERSON] не використовує предмет застави для погашення заборгованості за кредитним договором і не дає дозволу на зняття заборони із вказаного вкладу для отримання [PERSON] відшкодування від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, також, після введення тимчасової адміністрації, [PERSON] звільнений від нарахування процентів за користування грошовими коштами [PERSON], але вимагає від [PERSON] сплачувати проценти за кредитним договором та інфляційні втрати і три проценти річних нараховані після 18.04.2014 року, загальний розмір яких вже перевищив суму кредиту виданого [PERSON] за договором від 24.01.2014 року. Суд вважає, що позовні вимоги Банку про стягнення із [PERSON] процентів, інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих у період після 18.04.2014 року суперечать як вимогам ст.ст. 612, 613, 625 ЦК України так і не ґрунтуються на засадах добросовісності, розумності та справедливості передбачених ч.3 ст. 509 ЦК України, а тому в цій частині у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. В той же час [PERSON] у період з 20.03.2014 року по 18.04.2014 року було допущено прострочення виплати процентів за кредитним договором. Так, згідно графіка погашення заборгованості за кредитним договором від 24.01.2014 року (а.с. 12) позичальник повинен був до 20.03.2014 року сплатити Банку проценти в сумі 1726,03 гривень, однак до 18.04.2014 року ніяких дій на виконання цього зобовязання не вчиняв. Таким чином за період з 20.03.2014 року по 18.04.2014 року з [PERSON] на користь Банку на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України необхідно стягнути інфляційні втрати в сумі 56,96 гривень, із розрахунку: 1 726,03 грн. (сума, що підлягала сплаті до 20.03.2014) х 103,3% (індекс інфляції за квітень 2014 року) : 100% - 1726,03 гривень = 56,96 гривень. Оскільки на час звернення до суду (серпень 2015 року) позивач був звільнений від сплати судового збору згідно Закону України «Про судовий збір» (в редакції, що діяла до 01.09.2015 року), то судовий збір в сумі 947,41 гривень, пропорційно до суми задоволених позовних вимог, необхідно стягнути з [PERSON] на користь держави. На підставі ст. ст. 509, 612, 613, 625, 1046, 1048, 1054, 1056-1 ЦК України,

Outcome: partial