Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-02 00:00:00

В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 грудня 2016 року, посилаючись на його незаконність, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, неврахування її заперечень, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апеляційний суд, вивчивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, вважає, що оскаржуване рішення підлягає зміні в частині визнання за позивачкою права власності на всю квартиру, виходячи з наступного. Пунктом 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду, зокрема, на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини. Згідно з ч.1 ст.756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню. Задовольняючи позовні вимоги, суд 1-ї інстанції виходив із правил наведених норм, вважаючи обґрунтованими вимоги позивача та встановленим факт неналежного виконання договірних зобов'язань відповідачкою. Однак висновки суду не в повній мірі відповідають дійсним обставинам справи та зроблені без врахування усих вимог закону, що регулює дані правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що 22 квітня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, відповідно до якого відповідачка взяла на себе зобов'язання по догляду та допомозі у веденні домашнього господарства [PERSON], не відчужувати квартиру, доки жива [PERSON], забезпечувати останню необхідними продуктами харчування, у разі необхідності -одягом, взуттям та лікувальними засобами, виплачувати щомісячне грошове утримання у розмірі не менше одного неоподаткованого мінімуму щомісяця, а [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS], яка належала [PERSON] на праві приватної власності, однак, до цього часу єдиною зареєстрованою особою у квартирі є позивачка. Судом на підставі пояснень свідків, письмових доказів вірно встановлено, що [PERSON] після укладання вищезазначеного договору частково виконувала взяті на себе зобов'язання, зокрема, надавала продукти харчування, грошові суми, частково сплачувала комунальні послуги, крім того, здійснила ремонтні роботи у квартирі, покращила її технічне обладнання, проте уподальшому перестала виконувати свої зобов'язання за договором, однак, як свідчать матеріали справи, не зі своєї вини, а тому, що позивачка, як вбачається із пояснень свідків- [PERSON]., [PERSON], [PERSON], [PERSON], в квартирі тривалий час не проживає, а проживає з двотисячних років з чоловіком в іншому житловому приміщенні. Доказів, в тому числі, пояснень свідків, які б підтверджували, що позивачка, як така, що у період після укладання договору дійсно мала нужденність та потребувала конкретної допомоги, а відповідачка їй відмовляла, - [PERSON] суду не було надано. Матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що позивачка зверталась до відповідачки з претензією щодо неналежного виконання умов договору. Наведене, зокрема, проживання позивачки до цього часу з іншою особою, з якою, очевидно, ведеться спільний бюджет, свідчить про неможливість продовження виконання відповідачкою її обов*язків за договором. Судом наведені обставини залишені без уваги та належної оцінки, а тому зроблено невірний висновок про неналежне виконання договірних зобов'язань саме відповідачкою. Не враховані правила ч.2 ст.756 ЦКУ, згідно яких - у разі розірвання договору у зв*язку з неможливістю його подальшого виконання набувачем з підстав, що мають істотне значення, суд може залишити за набувачем право власності на частину майна з урахуванням тривалості часу, протягом якого він належно виконував свої обов*язки за договором. З огляду на встановлені обставини, тривалість часу, протягом якого договір був діючим, позивачка за його розірванням з підстав неналежного виконання [PERSON] обов*язків не зверталась, від своїх обов*язків за цим договором відповідачка не відмовлялась, - суд 1-ї інстанції, вірно вирішуючи питання в частині розірвання договору, одночасно мав підстави для вирішення питання про можливість залишення за набувачкою права власності на частину квартири у зв'язку з неможливістю подальшого виконання своїх обов'язків. Між тим, у порушення вимог закону питання про можливість залишення за відповідачкою права власності на частину майна судом першої інстанції вирішено не було, висновків з цього приводу у рішенні не наведено. Враховуючи усе зазначене, а також зважаючи на те, що відповідачкою здійснені значні поліпшення у спірній квартирі, про що нею надано відповідний висновок- Звіт, на протязі тривалого часу вона здійснювала догляд за даним приміщенням, іншого житла не має, - апеляційний суд вважає за необхідне залишити за [PERSON] право власності на ? частину житла, в зв'язку з чим на підставі ст. 309 ЦПКУ рішення підлягає зміні в частині визнання за [PERSON] права власності на всю квартиру та визнання за останньою такого права на ? частину.

Outcome: partial