Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-06 00:00:00

Білоцерківський національний аграрний університет (надалі БНАУ ) звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS], та стягнути з відповідачки 2160,49 грн. заборгованості закомунальні послуги та енергоносії. Вимоги мотивуються тим, що відповідачка з зареєстрована за вищевказаною адресою, за місцем реєстрації не проживає тривалий час, значно більше шести місяці, не сплачує вартість комунальних послуг та енергоносіїв, внаслідок чого утворилася заборгованість. Позивач є власником будівлюі гуртожитку по [ADDRESS]. В судове засідання представник позивача не з'явився, через канцелярію суду, надав заяву, в якій наполягає на позовних вимогах, просить розглянути справу за його відсутності, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачка в судове засідання не з'являлася, згідно адресної довідки Олександрійського МВ УДМС (а.с. 17), відповідачка зареєстрована [ADDRESS]. Поштове повідомлення про вручення відповідачеві судової повістки, позовної заяви та доданих до неї документів повернулися з поштовою відміткою, що відповідач за зареєстрованою адресою не проживає. Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. За таких обставин відповідач вважається таким, що повідомлений належним чином про час, дату, місце судового розгляду справи. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи за наявними доказами, що відповідає вимогам ст. 224-226 ЦПК України . Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Правовідносини сторін врегульовані ст.ст. 4 -15, 16, 22, 316-319, 321, 322, 379, 382, 383, 386, 391, 810, 825 ЦК України. Стаття 41 Конституції України передбачає непорушність права приватної власності. Непорушність права власності полягає в його недоторканності, а водночас і в недоторканності самого майна власника. Всі особи мають утримуватись від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Не допускається також протиправне позбавлення права власності або обмеження в його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, право власності є непорушним і власник має право вимагати усунення перешкод при здійсненні ним права користуватись та розпоряджатись своїм майном. Відповідно до вимог ст.ст. 810, 825 ЦК України, за договором найму житла наймодавець надає наймачу своє житло для проживання у ньому на певний строк та за окрему плату. Наймач житла має право відмовитись від договору найма, попередивши наймодавця та звільнити помешкання. Судом встановлено, що саме позивач є розпорядником квартири [ADDRESS], що підтверджено Свідоцтвом про право власності, згідно якого будинок належить державі Україна в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України (на праві оперативного управління за Білоцерківським національним аграрним університетом). Відповідач у справі - [PERSON] була зареєстрована 16.05.2012 року у квартирі [ADDRESS], не проживає тривалий час за місцем реєстрації, більш ніж шість місяців, в навчальному закладі відповідач не працює та не навчається. Суд приймає до уваги акти, складені комендантом гуртожитку та мешканцями гуртожитку за січень 2014 року, лютий 2014 року, березень 2014 року, квітень 2014 року, травень 2014 року, червень 2014 року, липень 2014 року, згідно яких підтверджено факт, що відповідачка не проживає в квартирі [ADDRESS], її особистих речей там не має. Суд дійшов висновку, що держава є власником гуртожитку, що розташований по [ADDRESS] Суд вважає доведеним, що відповідач по справі - втратила право користуватись житлом, - квартирою [ADDRESS], що належить позивачу у справі, оскільки відповідач фактично не проживає в квартирі більше двох років. Відповідно до розрахунку заборгованості, відповідачка належним чином не виконувала обов'язок щодо оплати комунальних послу та вартості енергоносіїв, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 2160,49 грн. За таких обставин позов підлягає задоволенню. Враховуючи викладене та

Outcome: approved