Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

В березні 2020 року представник позивача ТОВ «Мегаінвест Сервіс» звернувся до суду із позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] , в якому просив стягнути солідарно із відповідачів на користь позивача штраф за порушення умов кредитного договору № 803 від 18.12.2007 року в розмірі 143946,04 грн., а також судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що 18.12.2007 року між ВАТ «СЕБ Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 803, та одночасно із ним було укладено договір іпотеки від 18.12.2007 року. За умовами кредитного договору відповідач отримав кредит в сумі 93495,75 доларів США шляхом видачі готівки через касу, з метою придбання нерухомого майна - квартири [ADDRESS] . Банк свої зобов`язання за умовами кредитного договору виконав в повному обсязі. З метою забезпечення грошових зобов`язань за вказаним кредитним договором поручителем виступила [PERSON] , як солідарний боржник. Відповідно до п. 3.5.12 кредитного договору, позичальник зобов`язаний забезпечувати дійсність та належне виконання страхових договорів, зазначених в п. 2.3 цього договору, протягом всього строку дії договору. Крім того, відповідно до п. 3.5.14 кредитного договору, позичальник зобов`язаний, щорічно, не пізніше 20 календарних днів до закінчення відповідного періоду страхування, надавати банку оригінали платіжних документів, що підтверджують сплату страхових платежів. Також, відповідно до п.3.3 договору іпотеки від 18.12.2007 року, іпотекодавець зобов`язаний, щорічно, не пізніше 20 календарних днів до закінчення відповідного періоду страхування надавати іпотекодержателю оригінали платіжних документів, що підтверджують сплату страхових платежів. В свою чергу, відповідач [PERSON] , починаючи із 2013 року, вказані документи про сплату страхових внесків, не надавав, чим порушив умови договору. Крім того, відповідач [PERSON] використав кредитні кошти не за цільовим призначенням - придбання квартири, а на ремонт. 21.02.2020 року позивачем було укладено із ПУАТ «Фідобанк» договір відступлення прав вимоги за вказаними кредитним та іпотечним договорами, в зв`язку з чим позивач набув права нового кредитора. З огляду на те, що позичальником неналежним чином були виконані умови п. 5.3.2, п. 5.3.3. договору, а саме: використано кошти не за цільовим призначенням, а також із 2013 року не надавались документи на підтвердження внесення страхових платежів, позивач вказує на наявність підстав для солідарного стягнення із відповідачів на користь позивача штрафу на суму 143946,04 грн., в зв`язку з чим товариство звернулось до суду із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 25.03.2020 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 31.03.2020 року, було вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 12.06.2020 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні просив позов задовольнити з викладених в ньому підстав. Відповідачі в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, посилаючись на підстави, які викладені в письмових відзивах. Одночасно вказали, що кредитні кошти були витрачені на придбання квартири, та доводи позивача в цій частині є надуманими. Крім того, в лютому 2020 року позивач дійсно набув прав нового кредитора, однак, доказів на підтвердження неналежного виконання відповідачами умов договору із 2013 року в частині надання доказів про сплату страхових внесків позивачем не надано, а відтак відсутні достатні підстави для сплати позивачу штрафу. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Отже зміст положень зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права свідчить про те, що підставою для судового захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що 18.12.2007 року між ВАТ «СЕБ Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 803, та одночасно із ним було укладено договір іпотеки від 18.12.2007 року. За умовами кредитного договору відповідач отримав кредит в сумі 93495,75 доларів США шляхом видачі готівки через касу, з метою придбання нерухомого майна квартири [ADDRESS] . Банк свої зобов`язання за умовами кредитного договору виконав в повному обсязі. З метою забезпечення грошових зобов`язань за вказаним кредитним договором поручителем виступила [PERSON] , як солідарний боржник, а також 18.12.2007 року між ВАТ «СЕБ Банк» та [PERSON] , який діяв за згодою [PERSON] було укладено договір іпотеки, за умовами якого останній мав забезпечувати вимоги іпотеко держателя, що випливають із кредитного договору № 803 від 18.12.2007 року зі всіма змінами та доповненнями до нього. 18.12.2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . 12.09.2012 року між ПАТ «Фідобанк» (правонаступником ВАТ «СЕБ Банк») та [PERSON] було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору № 803 від 18.12.2007 року, за умовами якого сторони домовились змінити ряд основних умов кредитування. 28.11.2019 року між ТДВ «СТ «Мегаполіс» та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування майна № 05347/07/391, за умовами якого було застраховано майно - квартиру [ADDRESS] , та вказано, що вигодонабувачем за цим договором є ПАТ «Фідобанк». Строк дії договору із 28.11.2019 р. по 27.11.2020 р. Відповідно до копії квитанції від 28.11.2019 року, [PERSON] на виконання зазначеного договору страхування було сплачено суму в розмірі 2000,00 грн. 21.02.2020 року між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «Мегаінвест Сервіс» було укладено договір № GL3N015231 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, за умовами якого, ТОВ «Мегаінвест Сервіс» набув право вимоги банку до позичальника та поручителя, зазначених у додатку № 1 до договору, а саме: до позичальника [PERSON] та поручителя [PERSON] . Відповідно до акту приймання-передачі оригіналів документів від 21.02.2020 року, ПАТ «Фідобанк» передав, а ТОВ «Мегаінвест Сервіс» прийняв матеріали кредитної справи № 803, а також сторонами було зафіксовано, що заборгованість за кредитним договором становить 167096,14 грн., заборгованість за нарахованими процентами 00,00 грн. 26.02.2020 року між ТОВ «Мегаінвест Сервіс» (продавцем) та [PERSON] (покупцем) було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого продавець продав, а покупець купив квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено про те, що відповідачами було використано кредитні кошти не за цільовим призначенням, а також з 2013 року останніми не були надані докази на підтвердження виконання вимог договору в частині належної сплати страхових платежів, а відтак наявні підстави для стягнення із відповідачів на користь позивача штрафу, в зв`язку з чим позивач, як новий кредитор, змушений звернутись до суду із даним позовом. Відповідачі в обґрунтування заперечень на позов вказували на те, що ними були використані кошти за цільовим призначенням, про що свідчить придбання квартири в день укладення кредитного договору, а також посилання позивача на те, що ними не вживались заходи щодо страхування майна є також надуманими та недоведеними. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року № 898-IV, іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотеко держатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до п. 3.5.14 кредитного договору, позичальник зобов`язаний, щорічно, не пізніше 20 календарних днів до закінчення відповідного періоду страхування, надавати банку оригінали платіжних документів, що підтверджують сплату страхових платежів. Також, відповідно до п.3.3 договору іпотеки від 18.12.2007 року, іпотекодавець зобов`язаний, щорічно, не пізніше 20 календарних днів до закінчення відповідного періоду страхування надавати іпотеко держателю оригінали платіжних документів, що підтверджують сплату страхових платежів. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивач вказує, що відповідачі із 2013 року порушували наведені вимоги договору, а відтак мають сплатити штраф за неналежне виконання умов договору в цій частині, однак, варто відзначити, що належних доказів наведеним твердженням з боку позивача, який набув прав вимоги до відповідачів в 2020 році, до позову долучено не було, як і відсутні переконливі докази того, що попередній кредитор мав претензії до відповідачів в частині виконання умов договору та звертався із вимогами до відповідачів про усунення порушень в цій частині. Крім того, відповідачем в ході розгляду справи підтверджено належне виконання умов договору в частині страхування, зокрема, в матеріалах справи наявний договір добровільного страхування майна № 05347/07/391, за умовами якого було застраховано майно - квартиру [ADDRESS] , та вказано, що вигодонабувачем за цим договором є ПАТ «Фідобанк», а відтак твердження позивача про відсутність доказів страхування, та, відповідно порушення умов договору, є недоведеними та такими, що спростовуються матеріалами справи. Окремо слід звернути увагу на те, що стороною позивача не доведено те, що відповідачами після укладення кредитного договору, за яким готівка відповідачу була видана через касу банку, - були використані кошти не за цільовим призначенням, оскільки, в цей же день було укладено договір купівлі-продажу квартири, та доказів того, що кошти були витрачені відповідачами на ремонт квартири в матеріалах справи відсутні, а відтак наведені твердження судом до уваги не приймаються. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача не надані належні та допустимі докази порушення відповідачами умов п. 5.3.2, п. 5.3.3 договору щодо нецільового використання кредитних коштів, та щодо ненадання банку документів про страхування, а відтак достатні підстави, з якими умови договору та закон пов`язує можливість стягнення із відповідачів на користь позивача штрафу, відсутні, в зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed