Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

В березні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в якому просив усунути йому, [PERSON] ,перешкоди у користуванні 1/4 частиною садиби, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом вселення до садиби; зобов`язати [PERSON] видати [PERSON] , дублікати ключів від хвіртки у двір, вхідних дверей житлового будинку, в`їзних воріт та вхідних дверей у гараж, вхідних дверей до літньої кухні та вхідних дверей до сараю, що знаходяться на території садиби, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . та стягнути з відповідачки судові витрати. Позивач та його адвокат за ордером про надання правової допомоги [PERSON] (а.с.42) у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені в позові; надано відповідь на відзив(а.с.96-104). Відповідачка [PERSON] та її представник за ордером про надання правової допомоги [PERSON] (а.с.141) в судове засідання не з`явилися повторно, про час, місце і дату розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.115,144, 150), надали відзив на позовну заяву(а.с.87-95). Вислухавши позивача та його представника , свідків, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з вересня 2000 року, рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2019 року шлюб між сторонами було розірвано(а.с.25-26). Під час перебування у шлюбі сторонами було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вищевказане домоволодіння було зареєстровано у встановленому законом порядку за [PERSON] - 1/4 частина домоволодіння; за [PERSON] - 1/4 частина домоволодіння; за [PERSON] - 1/4 частина домоволодіння; за [PERSON] - 1/4 частина домоволодіння, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта(а.с.23-24). В вересні 2019 року [PERSON] , під час тимчасової відсутності [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , без його згоди змінила замки від хвіртки у двір, вхідних дверей житлового будинку, в`їзних воріт та вхідних дверей у гараж, вхідних дверей до літньої кухні та вхідних дверей до сараю, що знаходяться на території садиби, що позбавило позивача доступу до належного йому майна. 10 грудня 2019 року [PERSON] звернувся до Керівника органу досудового слідства Дніпровського районного відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області з заявою про кримінальне правопорушення передбачене ст. 356 КК України(а.с.14-15), що підтверджується талоном-повідомленням №44 від 10 грудня 2019 року(а.с.16). Відповідно до висновку за результатами розгляду заяви [PERSON] від 10 грудня 2019 року, [PERSON] було повідомлено, що між ним та відповідачкою склалися цивільно-правові відносини, які вирішуються в судовому порядку(а.с.44-45). Відповідно до витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань за вищевказаним фактом було відкрито кримінальне провадження за реєстраційний номером №12020040440000045 від 11 січня 2020 року(а.с.11). Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 26 травня 2020 року, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12020040440000045 від 11 січня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, закрити у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення(а.с.63-64). 07 грудня 2020 року [PERSON] було направлено пропозицію [PERSON] про припинення порушення права користування 1/4 частиною садиби, та передати ключі від житлового будинку та всіх господарських споруд за адресою: [ADDRESS] та укладення договору про виділ у натурі частки садиби(а.с.127-134), яка залишилася відповідачкою поза увагою. Тому [PERSON] вимушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу Української PCP, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як роз`яснено в п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень ст. 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Відповідно до ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 364 ЦК України, кожен співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду від 25 грудня 1995 (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998) № 15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною часткою власності, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 03.04.2013 року № 6-12цс13, виходячи з аналізу зазначеної правової норми (ст. 358 ЦК України) слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи з його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. Статтею 155 ЖК України закріплені гарантії прав громадян, які мають у власності жилий будинок, квартиру, згідно яких жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою). За твердженням позивача, відповідачка створює перешкоди у користуванні належною частиною житлового будинку, які він просить усунути в судовому порядку шляхом надання йому доступу до житлового будинку [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами та зобов`язання відповідачки передати ключі від хвіртки у двір, вхідних дверей житлового будинку, в`їзних воріт та вхідних дверей у гараж, вхідних дверей до літньої кухні та вхідних дверей до сараю. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В відзиві на позовну заяву відповідачка зазначила, що нею дійсно вчинено заміну замка, але виключно на вхідних дверях до будинку, внаслідок несправності, дублікат нових ключів нею було надано позивачу. Наголосила, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] , оскільки його право на володіння, користування та розпорядження майном не порушено. У судовому засіданні встановлено, що домовленість між сторонами з приводу порядку володіння та користування спірним житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами не досягнута, відповідачка чинить перешкоди [PERSON] в користуванні будинком та земельною ділянкою, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи той факт, що між сторонами виникла конфліктна ситуація з приводу користування спільним майном, яку сторони не можуть вирішити мирним шляхом, приймаючи до уваги, що спірний житловий будинок належить сторонам в рівних частинах (кожному по 1/4 частині), оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та надавши їм правову оцінку, суд приходить до остаточного висновку про обґрунтованість і доведеність позовних вимог та необхідності задоволення їх в повному обсязі, тому суд вважає за необхідне усунути йому, перешкоди у користуванні 1/4 частиною садиби, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом вселення до садиби; зобов`язати [PERSON] видати [PERSON] , дублікати ключів від хвіртки у двір, вхідних дверей житлового будинку, в`їзних воріт та вхідних дверей у гараж, вхідних дверей до літньої кухні та вхідних дверей до сараю, що знаходяться на території садиби, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам. Тому, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] , на користь [PERSON] , судовий збір у розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved