Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

В березні 2015 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених та збільшених позовних вимог, остаточно просить: -в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості у розмірі 610482,50 грн. за договором позики від 18.03.2011 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON], звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру у [ADDRESS] шляхом передачі позивачу права власності на вказане майно; -стягнути з [PERSON] 3% річних від простроченої суми в розмірі 20085,75 грн.; -визнати за позивачем право власності на предмет іпотеки; -припинити право власності відповідача [PERSON] на предмет іпотеки, в тому числі право володіння, користування та розпорядження вказаною квартирою; -виселити з квартири [PERSON] та [PERSON]; -витребувати від [PERSON] та передати позивачу технічний паспорт, правовстановлюючі документи (або їх дублікати) на квартиру; -стягнути з [PERSON] матеріальну шкоду в сумі 93659,66 грн.; -стягнути з [PERSON] моральну шкоду в сумі 36000 грн. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали і просять їх задовольнити, пояснивши, що 18 березня 2011 року між позичальником [PERSON] та позикодавцем [PERSON] було укладено договір позики на суму 276500 грн., визначено еквівалент при перерахуванні на долари США по офіційному курсу НБУ на день укладення договору - 35000 доларів США, строком на 12 місяців, тобто до 18.03.2012 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за договору того ж дня було укладено договір іпотеки спірної квартири, обтяження нерухомого майна зареєстровано у Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна та у Державному реєстрі іпотек. Позичальник сплатив лише частину грошових коштів на загальну суму 53325 грн. (еквівалент - 750 доларів США), заборгувавши 28250 доларів США (еквівалент - 223175 грн.). З підстав, передбачених ст. 625 ЦК України, позивачем нараховано позичальнику 3% річних за період з 18.03.2012 року по 18.02.2015 року в сумі 20085,75 грн. Крім того, неповерненням своєчасно позичених коштів позивачу заподіяно матеріальної шкоди на суму 93659,66 грн. - як упущеної вигоди, яку позивач міг би отримати в разі вчасного повернення позичальником позики шляхом розміщення повернутих коштів в банківських установах на умовах депозиту. Також позивачу неналежним виконанням зобов'язань за договором позики спричинено моральної шкоди, що виразилась у душевних хвилюваннях, моральному дискомфорті через неспроможність в повній мірі володіти та розпоряджатися своїми коштами, яку позивач оцінює в сумі 36000 грн. Представник позивача, будучи за клопотанням представника відповідача з її згоди допитаною в якості свідка, в судовому засіданні пояснила, що на час укладення договору позики вона не була представником позикодавця і розписки, які складені від її імені та які надав суду відповідач, свідчать не про повернення боргу позивачу, а про повернення їй особисто коштів, які вона сама позичала свого часу [PERSON] Оскільки в нього на даний час боргу перед нею немає, то борговий документ було йому повернуто, а тому вона не має можливості підтвердити свої слова документально. Іншої довіреності на представництво інтересів позивача, аніж наявна у справі, в неї не було. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти позову заперечила, пояснивши, що дійсно 18.03.2011 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики в письмовій формі, однак кошти передавались не доларах США, а в національній валюті. В забезпечення належного виконання за договором позики дійсно було укладено договір іпотеки квартири відповідача. Договір позики укладався в приміщенні кредитної спілки, де працює представник позивача, і відповідач був впевнений, що укладає договір з кредитною спілкою. Було обумовлено графік погашення та суми чергових платежів, згідно чого він погашав борг в кредитній спілці. Інколи, коли позивача особисто не було, відповідач залишав гроші [PERSON] як представнику позивача. Заплатив всього 145550 грн. і визнає свій обов'язок сплатити ще 130950 грн. Позовну вимогу про виселення не визнає, оскільки іншого житла на заміну предмета іпотеки надано не було, тоді як житло придбано не за отримані від позики кошти. Заперечує проти стягнення упущеної вигоди, оскільки наведені позивачем розрахунки є теоретичними і позовні вимоги в цій частині не доведені. Вимоги про сплату 3% річних не визнає, оскільки в зазначений позивачем трирічний період мали місце систематичні погашення заборгованості, тому розрахунок помилковий. Заперечує проти стягнення моральної шкоди, оскільки як факт її заподіяння, так і обґрунтованість розміру не доведені позивачем. В судовому засіданні співвідповідач проти позову заперечила, пояснивши, що визнає факт отримання її сином [PERSON] зазначеної позивачем позики, але вважає розрахунок заборгованості хибним. За її розрахунками, згідно усіх наявних розписок, копії котрих наявні у справі, син повернув 151475,00 грн. боргу, що еквівалентно 19150 доларів США. Позика отримана в гривні, до півроку часу син планує повністю погасити борг. Крім того, у неї відсутнє інше житло, в яке вона могла б переселитися з квартири, котра є предметом іпотеки, тому вона заперечує проти звернення стягнення та виселення. Представник третьої особи в судовому засіданні пояснив, що позов, на його думку, не підлягає до задоволення, оскільки нарахування заборгованості в іноземній валюті є необґрунтованим, позика отримана в гривні, сума борг завищена внаслідок неврахування розписок від імені [PERSON] Крім того, збільшення розміру грошового зобов'язання, яке забезпечене іпотекою, має бути зареєстровано у відповідному реєстрі, чого у даному випадку зароблено не було, тому не можуть бути задоволені вимоги про стягнення 3% річних та упущеної вигоди. Моральна шкода в договірних зобов'язаннях стягненню не підлягає. Розмір невиконаного зобов'язання є значно меншим за вартість квартири, що не дає можливості звернути стягнення на предмет іпотеки саме у спосіб визнання права власності. Третя особа [PERSON] думку свого представника щодо заявлених позовних вимог підтримав. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних мотивів. Встановлено, що 18.03.2011 року між [PERSON] як позичальником та [PERSON] як позикодавцем було укладено договір позики в письмовій формі, згідно котрого позивач надав, а відповідач [PERSON] отримав позику в сумі 276500 грн. (в п. 1 договору сторони обумовили еквівалент суми позики при перерахуванні на долари США по офіційному курсу НБУ на день укладення цього договору - 35000 доларів США) строком до 18.03.2012 року. В п. 2 вище вказаного договору його сторони обумовили, що 276500 грн., що в еквіваленті складає 35000 доларів США, [PERSON] зобов'язується повернути однією сумою; при отриманні боргу [PERSON] від [PERSON] він підтверджує отримання боргу письмовою заявою. В п. 3 договору його сторони погодили, що позичальник вправі повернути, а позикодавець зобов'язується прийняти позичену суму і раніше строку, зазначеного в п. 1 цього договору. Також 18.03.2011 року між [PERSON] як іпотекодавцем та [PERSON] як іпотекодержателем було укладено договір іпотеки, засвідчений нотаріально, згідно котрого на забезпечення виконання зобов'язань позичальника за вище вказаним договором позики [PERSON] передав в іпотеку позивачу квартиру [ADDRESS], належну йому на підставі договору дарування квартири від 29.10.2004 року. В п. 14 договору іпотеки його сторони зафіксували свою домовленість про те, що в разі невиконання іпотекодавцем в строк до 18.03.2012 року зобов'язання за основним договором іпотеко держатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, в тому числі на підставі рішення суду та передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Іпотекодержатель має право на свій розсуд вибрати умови та порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, передбачених п. 14 цього договору. Позичальник виконав зобов'язання частково, повернувши позикодавцю 53325 грн., що на час повернення становило в еквіваленті 6750 доларів США. Зазначені обставини підтверджуються розписками від імені позивача від 18.04.2011 року, 18.05.2011 року, 21.06.2011 року, 18.07.2011 року, 12.08.2011 року, 18.10.2011 року, 18.11.2011 року, 19.12.2011 року, 17.01.2012 року, копії котрих наявні у справі. Суд критично оцінює та не бере до уваги заперечень відповідачів щодо погашення заборгованості на більшу суму, оскільки належними доказами дана обставина в судовому засіданні підтверджена не була. Так, розписки від 15.09.2011 року, 17.01.2012 року, 18.02.2012 року, 18.04.2012 року, 19.04.2012 року, 20.06.2012 року, 19.07.2012 року, 20.08.2012 року, 19.09.2012 року, 20.10.2012 року, 20.11.2012 року, 04.01.2013 року, 24.01.2013 року, 20.03.2013 року, 20.04.2013 року, копії котрих наявні у справі, написані від імені [PERSON], в їх тексті відсутнє посилання на те, що погашено частину боргу перед [PERSON], а будь-якого підтвердження того, що [PERSON] була в період 2011 - 2013 р.р. представником позивача, відповідачі суду не надали, тоді як сама вона цю обставину заперечувала, в тому числі будучи допитаної в якості свідка. Відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, станом на 16.03.2015 року, виходячи із використаного позивачем офіційного курсу долара США до гривні, встановленого до 14.00 год. 16.03.2015 року, у позичальника утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 610482,50 грн. ((35000 доларів США - 6750 доларів США) х 61,61 грн. за 1 долар США = 610482,50 грн.). Листом-претензією від 25.10.2013 року позивач довів до відома [PERSON] свій намір в разі непогашення заборгованості звертатись з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Даний лист отримано адресатом того ж дня, про що свідчать його підпис та дата в тексті листа. Згідно з частинами 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», в разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Таким чином, в позивача виникли підстави для реалізації свого права на задоволення своїх вимог за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. В укладеному між сторонами договорі іпотеки наявне вище вказане застереження, тому позивач може заявляти і про набуття права власності на предмет іпотеки. Загальний розмір вимог, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, дорівнює 610482,50 грн., тобто розміру заборгованості за позикою. В зв'язку із зазначеним відсутні підстави до застосування ч. 2 ст. 19 Закону України, на яку посилався представник третьої особи. Вартість предмета іпотеки, за якою іпотекодержатель набуває у власність предмет іпотеки, становить, відповідно до виконаного у справі висновку експерта № 307/015 від 25.12.2015 року, 423242,00 грн. Таким чином, підлягають до задоволення позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності на предмет іпотеки за позивачем як іпотекодержателем. Разом з тим, вимога припинити право власності відповідача [PERSON] на предмет іпотеки задоволенню не підлягає, оскільки його право власності припиняється в силу закону, а не судового рішення, а саме в силу п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України. Як визначено в п. 6 укладеного між сторонами договору позики, за несвоєчасне повернення позики позичальник несе майнову відповідальність, передбачену ст. 1050 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В силу зазначеної норми закону позивач нарахував 3% річних за три роки з дати настання строку виконання зобов'язання з повернення позики. Розрахунок 3% річних є наступним: -28250 доларів США (еквівалент боргу станом на дату настання строку виконання) х 7,9 грн. (використаний позивачем офіційний курс НБУ станом на дату настання строку виконання) = 223175,00 грн.; -223175,00 грн. х 3% х 3 роки = 20085,75 грн. Отже, позовна вимога про стягнення 3% річних також підлягає до задоволення в повному обсязі. Позовна вимога про витребування від [PERSON] та передання позивачу технічного паспорта, правовстановлюючих документів (або їх дублікатів) на квартиру задоволенню не підлягає, оскільки з вимогою передати зазначені дані позивач до відповідача не звертався, а той йому у цьому не відмовляв. Крім того, реєстрацію свого права власності позивач має можливість здійснити безпосередньо на підставі рішення суду про визнання права власності. Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про виселення, суд виходить із наступного. Верховним Судом України в постанові від 18.03.2015 року по справі № 6-39цс15 було висловлено наступну правову позицію. Згідно із частинами першою, другою статті 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Встановлено, що предмет іпотеки був придбаний відповідачем задовго до укладення договорів позики та іпотеки, за договором купівлі-продажу квартири від 29.10.2004 року, тобто не за кошти від позики позивача. У спірній квартирі зареєстровано місце проживання двох осіб: відповідача, що підтверджується довідкою УДМС України в Хмельницькій області від 23.03.2015 року, довідкою ЖЕК № 2 від 3.10.2015 року, а також співвідповідача, що підтверджується записом в її паспорті. В судовому засіданні представники позивача пояснили, що можливість надання іншого житла відповідачам позивачем не розглядалась. За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідачів із спірної квартири без надання їм іншого постійного житла. Позовна вимога про стягнення з [PERSON] матеріальної шкоди в сумі 93659,66 грн. не підлягає з тих причин, що як наявність упущеної вигоди, так і її розмір належними доказами підтверджено не було. Можливість використання коштів від погашення позики для подальшого їх розміщення на депозиті в банку (саме зазначеному позивачем банку та саме на умовах виплати зазначеного позивачем відсотка) є у даній справі припущенням. Крім того, згідно п. 2.4 наданого позивачем в якості доказу упущеної вигоди договору про банківський вклад від 18.02.2011 року, поповнення рахунку додатковими внесками не дозволяється. Позовна вимога про стягнення з [PERSON] моральної шкоди в сумі 36000 грн. задоволенню не підлягає, оскільки між сторонами наявні зобов'язальні відносини, а не відносини із заподіяння шкоди. Моральна шкода за невиконання зобов'язань з повернення позики могла б бути стягнута з відповідача на користь позивача лише в разі зазначення такої умови в змісті укладеного між сторонами договору позики, чого зроблено в даному випадку не було. Судові витрати у справі складаються з судового збору на суму 3654 грн. за вимоги майнового характеру та 243,60 грн. за вимоги немайнового характеру. В задоволенні всіх вимог немайнового характеру, що були оплачені судовим збором в сумі 243,60 грн., було відмовлено, тому в цій частині судовий збір стягненню на користь позивача не підлягає. Майнові вимоги було задоволено частково, тому сплачений за них судовий збір слід стягнути з відповідача [PERSON] (в позові до [PERSON] відмовлено) пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме в сумі 2827,15 грн. Розрахунок компенсацію судових витрат проведений наступним чином: 3654 грн. сплаченого судового збору х 443327,75 грн. задоволених вимог (423242,00 грн. вартості спірної квартири + 20085,75 грн. як 3% річних) : 572987,41 грн. заявлених вимог (423242,00 грн. вартості спірної квартири + 20085,75 грн. як 3% річних + 93659,66 грн. упущеної вигоди + 36000 моральної шкоди) = 2827,15 грн. На підставі наведеного та

Outcome: partial