Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-18 00:00:00

В березні 2017р. Орган опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, який діє в інтересах малолітніх [PERSON] , [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним позовом (а.с.1-5 т.1) до відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Київська місцева прокуратура № 10, в якому просив суд: - відібрати у відповідачів без позбавлення батьківських прав їх малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ; - призначити стягнення аліментів з відповідачів на утримання їх малолітніх дітей у розмірі ј частини на кожну дитину, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину в місяць, починаючи з дати прийняття рішення суду про відібрання дітей на користь державного закладу. Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що у зв`язку з надходженням від сусідів відповідачки за місцем реєстрації, від медичної установи, в якій діти перебувають на обліку звернень щодо неналежного виконання відповідачами своїх батьківських обов`язків, щодо виховання та утримання малолітніх дітей, а також відсутністю відомостей про фактичне проживання дітей та відповідачки, у зв`язку з безпосередньою загрозою для життя та здоров`я дітей Орган опіки та піклування, у відповідності до вимог ч. 2 ст.170 СК України, вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом, в інтересах дітей. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 03 березня 2017р. відкрито провадження по справі. 14 квітня, 13 листопада 2017р. на адресу суду, в порядку ст. ст. 27, 31 ЦПК України, в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017р. надійшли письмові заперечення на позов від відповідача [PERSON] , в яких відповідач проти позову, в частині вимог до нього заперечив, зазначаючи, що аналогічний позов Органом опіки та піклування вже подавався до суду і був залишеним без задоволення. Обставини, якими Орган опіки обґрунтовує заявлені вимоги не підтверджені жодними доказами, оскільки на теперішній час діти проживають разом з відповідачкою, відвідують навчальний заклад, та відповідачем здійснюється в повному обсязі сплата аліментів. Крім того, відповідач приймає безпосередню участь у вихованні дітей (а.с. 37, 38, 79-81 т. 1). 05 липня 2017р. на адресу суду, в порядку ст. ст. 27, 31 ЦПК України, в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017р. надійшли письмові заперечення на позов від відповідачки [PERSON] (а.с. 123-125 т.1), в яких відповідачка проти позову заперечила, зазначаючи, що після припинення фактичних шлюбних стосунків з відповідачем, спільні діти сторін проживають разом з нею, при цьому нею разом з відповідачем вживаються всі заходи щодо належного утримання та виховання дітей. В силу того, що діти мають певні вади (затримка розвитку та мовні дефекти), вони вимушені були піти до школи з запізненням, проте зазначені обставини не свідчать про неналежне виконання своїх батьківських обов`язків зі сторони відповідачки. Діти мають належне матеріальне забезпечення, забезпечені одягом, харчуванням, і при необхідності лікуванням. При цьому відповідачем, крім сплати аліментів, надаються додатково грошові кошти на розвиток дітей, стосунки дітей і батька покращились, між відповідачами не виникають конфлікти, щодо утримання та виховання спільних дітей, а тому відсутні правові підстави для відібрання дітей. В судовому засіданні представники Органу опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Служби у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації позов підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених у позові, просили суд позов задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та її представник проти позову заперечили, з підстав. наведених у письмових запереченнях на позов, просили суд залишити позов без задоволення. Відповідачка наголошувала, що відвідування дітьми шкоди з певними пропусками занять викликано в першу чергу станом здоров`я дітей, у зв`язку з частими респіраторними захворюваннями, і не пов`язано з неналежним виконанням нею своїх обов`язків, як матері. Решта учасників процесу в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, поважності причин неявки не повідомили. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює у Службі у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, і свідку відомо, що відповідачі неналежно виконують свої батьківські обов`язки, діти ніде не навчаються, мають неохайний вигляд, батько взагалі самоусунувся від виховання та утримання дітей. Місце проживання дітей та відповідачки свідку невідомо. Суд, заслухавши пояснення сторін, представника третьої особи Служби у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, допитавши свідка, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що батьками малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] є відповідачі. Судом встановлено, що відповідачі проживають окремо один від одного, малолітні діти зареєстровані за місцем реєстрації матері: [ADDRESS] ; батько дітей зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Звертаючись до суду з вказаним позовом, Орган опіки та піклування зазначав, що відповідачами неналежним чином виконуються батьківські обов`язки, діти не мають постійного місця проживання, не відвідують навчальні заклади, має місце затримка їх розвитку, у зв`язку з чим, Орган опіки та піклування, у відповідності до вимог ч. 2 ст.170 СК України просив суд відібрати у відповідачів їх малолітніх дітей без позбавлення батьківських прав. За приписами ст. 170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 16 Постанові № 3 від 30 березня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача, в особі Органу опіки та піклування не було надано суду належних і допустимих доказів на неналежне виконання відповідачами своїх батьківських обов`язків. Так, в судовому засіданні відповідачка зазначала, що діти і вона не проживають за місцем реєстрації, оскільки в квартирі здійснюються ремонтні роботи, при цьому діти забезпечені належним іншим житлом. Не відвідування періодично дітьми навчального закладу, пов`язано у зв`язку з тривалими хворобами дітей (респіраторні захворювання). Також відповідачка зазначала, що нею вживаються заходи, щодо покращення мовлення дітей. У висновку Органу опіки та піклування від 23 лютого 2017р. № 109/02/40-1369, зазначено, що у зв`язку з неналежним виконанням своїх батьківських обов`язків відповідачами, у зв`язку з чим Орган опіки та піклування вважає за доцільне відібрати малолітніх дітей від відповідачів. Положеннями ст. 81 ЦПК України встановлено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні відповідачі зазначали, що ними вживаються всі заходи, щодо виховання та утримання дітей. Крім того, згідно висновку № 023 від 30 січня 2018р. психологічного обстеження малолітніх дітей відповідачів, проведеного спеціалістами Міського центру дитини, виявлено прихильність дітей до батьків, рекомендовано збільшити емоційний та тілесний контакт матері з дітьми; обов`язкове відвідування дітьми навчальних закладів з урахуванням їх потреб та особливостей, навчання за спеціальними навчальними програмами. Зазначений висновок не містить відомостей про доцільність відібрання малолітніх дітей від батьків. Діти мають бути забезпечені можливістю здійснення їх прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, згідно до положень ст. 7 СК України. Статтею 9 Конвенції про права дитини (в редакції, зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН 21 грудня 1995р.), визначено, що Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з ст. 155 цього Кодексу, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» - Конвенція є частиною національного законодавства України, а судова практика ЄСПЛ визнається джерелом права. Так ЄСПЛ, у справі «Савіни проти України» (заява №39948/06), рішення від 18 грудня 2008р. (набуло статусу остаточного від 18 березня 2009р.), п.п. 47-52, зазначав, що Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, № 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві» (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві», Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи 9 «Кутцнер проти Німеччини» (Kutzner v. Germany), № 46544/99, п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та «Зоммерфельд проти Німеччини» (Sommerfeld v. Germany), [GC], № 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII). Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу «Ньяоре проти Франції» (Gnahore v. France), № 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» (Scozzari & Giunta v. Italy), [GC], №№ 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). 50. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу «Хазе проти Німеччини» (Haase v. Germany), № 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (див. справи «Валлова і Валла проти Чеської Республіки» (Wallova and Walla v. the Czech Republic), № 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006р.; і «Гавелка та інші проти Чеської Республіки» (Havelka and Others v. the Czech Republic), № 23499/06, п. 57, від 21 червня 2007р.). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу «К. А. проти Фінляндії» (K. A. v. Finland), № 27751/95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу «Мозер проти Австрії» (Moser v. Austria), № 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006р. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звзяок доказів у їх сукупності, беручи до уваги, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя, відсутність доказів, які підтверджують факт неналежного виконання відповідачами їх батьківських обов`язку по відношенню до малолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про відібрання дітей від їх батьків - відповідачів без позбавлення останніх батьківських прав. Судом критично оцінюється висновок Органу опіки та піклування від 23 лютого 2017р. № 109/02/40-1369 та покади допитаного в судовому засіданні свідка, оскільки обставини про які були наведенні не існували на час звернення до суду з вказаним позовом. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог про відібрання малолітніх дітей від батьків без позбавлення останніх батьківських прав, суд не вбачає і правових підстав для задоволення вимог про стягнення аліментів з відповідачів для утримання їх дітей.

Outcome: dismissed