Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

В березні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Тітаренко О.С., посилаючись на те, що [INFO] померла його мати [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований по [ADDRESS] , який належав померлій на праві власності на підставі договору дарування від 19 червня 1972 року. Позивач зазначав, що спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є він, [PERSON] , тавідповідач [PERSON] , рідні діти померлої. Вказував, що спадщинупісля смерті [PERSON] , вони з відповідачем прийняли, шляхом звернення до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Тітаренко О.С. із заявами про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину, на підставі яких була заведена спадкова справа №33/2019. Стверджував, що [PERSON] , внаслідок тяжкої хвороби не могла самостійно забезпечити умови свого життя та потребувала стороннього догляду, допомоги та піклування, оскільки останні два роки була лежачою та не могла самостійно навіть сходити в туалет. Зазначав, що за життя [PERSON] перебувала на психіатричному обліку в Одеському міському психіатричному диспансері, так як мала психіатричне захворювання, тому увесь цей час вона потребувала сторонньої допомоги, яку надав їй саме він, [PERSON] , оскільки відповідач від допомоги матері самоусунувся та відвернувся від неї. Посилаючись на вимоги ст. 1224 ЦК України, позивач просив суд усунути [PERSON] від права на спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою суду від 16 квітня 2020 року по справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 26-27). Ухвалою суду від 22 червня 2020 року підготовче провадження по справі було, справу призначено до судового розгляду (а.с. 64-65). Позивач та його представник, діючий за ордером від 15 червня 2020 року, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с. 58). Представник відповідача, діючий за ордером від 15 червня 2020 року, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні (а.с. 51-52, 59, 60) Представник третьої особи, діючий за ордером від 22 травня 2020 року, в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Раніше надав письмові пояснення на позов (а.с. 45-46, 47, 51-52). З урахуванням того, що представник відповідача наполягав на розгляді справи за відсутності позивача та його представника, які були повідомлені про дату, час і місце слухання справи відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, суд дійшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності останніх, оскільки позивач та його представник навмисно не являються до суду. Частиною 1 ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності представника позивача, який своєчасно і належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Зловживанням процесуальними правами в розумінні процесуального закону є, крім іншого, вчинення (або не вчинення) дій, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції та Кодексу. Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 84 книги шостої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] є рідними синами [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 10). Згідно довідки №713 від 14 серпня 2019 року [PERSON] проживала та була зареєстрована по [ADDRESS] з 28 квітня 1978 року по 25 червня 2019 року, по день смерті (а.с. 11). Відповідно до довідки (виписка з хатньої книги про склад сім`ї та прописку) за №712 від 14 серпня 2019 року в житловому будинку по [ADDRESS] зареєстровані: власник [PERSON] , син власника [PERSON] ,син власника [PERSON] , невістка [PERSON] , онук [PERSON] , онука [PERSON] (а.с. 12). За життя [PERSON] заповіт не складала. Встановлено, що [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 9). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований по [ADDRESS] , який належав померлій на праві власності на підставі договору дарування від 19 червня 1972 року (а.с. 13-14). Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є її рідні діти: [PERSON] та [PERSON] .. Встановлено, що сторони після смерті [PERSON] прийняли спадщину, шляхом звернення до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Тітаренко О.С. із заявами про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину, на підставі яких була заведена спадкова справа №33/2019, що підтверджується заявами позивача (а.с. 15, 16). Згідно довідки №2213 від 25 червня 2019 року причиною смерті [PERSON] , померлої [INFO] , була атеросклеротична хвороба серця (а.с. 17). З матеріалів справи вбачається, що позивач здійснив поховання [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про поховання від 27 червня 2019 року, договором-замовленням від 26 червня 2019 року та рахунком-фактурою від 26 червня 2019 року (а.с. 18, 19, 20). Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Вимога про усунення від права на спадкування за законом особи може бути пред`явлена лише після смерті спадкодавця. Виходячи зі змісту зазначеної норми, суд при вирішенні такої справи, згідно з вимогами ст. 1224 ЦПК України, повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Як роз`яснено в ч. 3 п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України за №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Суд вважає, що в обґрунтування своїх позовних вимог позивач не надав суду жодного доказу того, що [PERSON] , яка померла [INFO] , перебувала в безпорадному стані і потребувала допомоги відповідача, а останній ухилявся від її надання. Матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] при житті перебувала у безпорадному стані, оскільки відсутні медичні документи та докази її звернення до лікарів, докази перебування в медичному закладі на обліку у зв`язку з якимось захворюванням. Також, відсутні докази того, що вона не могла самостійно пересуватись та не могла за собою доглядати. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що [PERSON] зверталась до відповідача з проханням надати їй допомогу, а останній ухилявся від її надання. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю і відсутністю належних доказів на їх підтвердження. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір по справі складає 840,80 грн., які повністю сплачено позивачем при зверненні до суду (а.с. 1).

Outcome: dismissed