Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

В апеляційній скарзі ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» просить скасувати рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 17 липня 2017 року, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апеляційний суд, вивчивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, вважає оскаржуване рішення незаконним, таким, що повинне бути скасованим з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] загинув в результаті дорожньо-транспортної пригоди на залізничній дорозі, що сталася [INFO]. Він був вітчимом позивача та чоловіком матері позивача- [PERSON], якій після укладення шлюбу з [PERSON] присвоєне прізвище «[PERSON]», та яка одночасно з чоловіком загинула в цій аварії. На підставі рішення Марганецького міського суду від 27 лютого 2017 року позивач отримав суму моральної шкоди за заподіяну йому моральну шкоду в результаті смерті матері. Заявляючи вимоги про встановлення факту проживання однією сім*єю та стягнення моральної шкоди, спричиненої йому в результаті загибелі вітчима, позивач посилався на те, що він втратив члена своєї сім'ї, оскільки з 1975року упродовж 35 років постійно проживав з вітчимом та матір*ю однією сім*єю до часу їх загибелі за адресою: [ADDRESS]. Задовольняючи позовні вимоги, суд 1-ї інстанції вважав їх обгрунтованими, доведеними та такими, що відповідають вимогам закону. Однак з висновками суду не можна погодитись, оскільки вони не відповідають дійсно встановленим обставинам справи, зроблені без врахування та оцінки заперечень і доказів, наданих відповідачем, у порушення вимог закону. Відповідно до ч.2 ст. 1168 ЦК моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зміст вказаної норми передбачає наявність трьох умов для визначення наявності сімейних відносин: спільне проживання, пов'язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов'язків. Апеляційний суд вважає, що позивачем наявність усих перелічених умов не доведена, оскільки не надано належних та допустимих доказів, якими б підтверджувався факт його постійного проживання однією сім'єю із загиблим саме відповідно до перелічених умов. Так, на підтвердження постійного з 1975року проживання позивача з вітчимом до часу загибелі останнього за адресою [ADDRESS], [PERSON] надав довідки про склад сім'ї, видані та підписані одноосібно ним же як головою квартального комітету, сімейні фотографії, Між тим, довідки, видані [PERSON] як головою квартального комітету самому собі про склад сім'ї [PERSON] станом на 12 жовтня 2010 року, не можна приймати як належний та допустимий доказ; крім того, ці довідки не містять періоду, протягом якого він спільно проживав з померлим [PERSON]., вони суперечать іншим письмовим доказам у справі, які були надані Управлінням праці та соціального захисту населення Марганецької міської ради та які міським судом були залишені без уваги та оцінки, а саме: довідкці про склад сім'ї за підписом іншого квартального, - матері позивача [PERSON]., в якій зазначено, що членом сім'ї [PERSON] є лише [PERSON]; декларації про майновий стан [PERSON] про те, що членом сім'ї [PERSON] є [PERSON]; заявам про призначення всіх видів допомоги, в яких вказано, що членом сім'ї [PERSON] є лише [PERSON]. В той же час, згідно паспортних даних та даних домової книги прописки громадян за адресою [ADDRESS] [PERSON] (міськсуд помилко вказав прізвище [PERSON]) зареєстрований в будинку [ADDRESS] з 03 березня 1995 року, знятий з реєстрації 26 червня 2003 року і з того ж часу зареєстрований за адресою [ADDRESS], що свідчить про те, що позивач мешкав за іншою адресою, ніж померлий [PERSON]. Надані позивачем в якості доказу фотографії, містять його дитячі зображення і можуть слугувати підтвердженням факту його проживання та виховання матір*ю та вітчимом у дитячому віці, в той час як позивач намагається довести факт проживання однією сім'єю з вітчимом у зрілому віці, саме на 2010рік. А тому такий доказ не міг прийматись міським судом до уваги. Інших письмових доказів, які б свідчили про факт спільного проживання з померлим [PERSON], пов*язаного спільним побутом та наявністю взаємних прав та обов'язків, - позивач не надав. Його твердження, що він здійснював відповідні купівлі, вів сумісне господарство з померлим, не підтверджені відповідними доказами. Допитані міськсудом свідки [PERSON] та [PERSON], які пояснили, що будинок [ADDRESS], жити там неможливо, підтвердили факт проживання позивача з [PERSON] та матір'ю однією сім'єю до моменту аварії, за адресою [ADDRESS], - не надали переконливих пояснень саме в питанні наявності сімейних відносин позивача із загиблим, їхні твердження, що будинок №46 не є житловим, не підтверджені письмовими доказами, ці свідки мають зацікавленість в результаті розгляду справи кожного з них, оскільки у цій справі [PERSON] виступав як свідок на користь [PERSON], однак 26 лютого 2016 року [PERSON] виступав як свідок у подібній справі за позовом ПАТ «Укрзалізниця» на користь чоловіка його сестри [PERSON] Згідно паспортних даних позивача та інших письмових доказів, є встановленою та обставина, що у 1996 році, одружившись з [PERSON], він створив власну сім'ю. 30 листопада 2002 року він знову одружився із [PERSON] та згідно поданої декларації має трьох дітей, будинок в м. Марганець, який придбав у 2002 році у спільну власність з дружиною, а не з іншими особами. Поза увагою суду також залишилася інформація з домової книги за адресою [ADDRESS], в якій зазначено, що з 2002 року [PERSON] є власником будинку за вказаною адресою, що свідчить про окреме ведення позивачем господарства. Усім наведеним обставинам, доводам та доказам судом оцінка надана не була. З огляду на зазначене, є підстави вважати, що позивач не довів спільне проживання зі своїм вітчимом в період з 1975 року по 12 жовтня 2010 року. А враховуючи недоведеність факту проживання однією сім*єю із загиблим, - суд 1-ї інстанції не мав підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача моральної шкоди. Крім того, в мотивувальній частині рішення розмір шкоди, який суд вважав можливим стягнути, зазначений в сумі 15 000,00 грн., тоді як в резолютивній частині присуджено до стягнення 97 450,00 грн.. З огляду на все викладене, оскаржуване рішення слід визнати незаконним, таким, що підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позовних вимогах з підстав недоведеності позовних вимог.

Outcome: dismissed