Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-16 00:00:00

Барвінківська районна державна адміністрація Харківської області пред'явила у суді позов до [PERSON], [PERSON] про позбавлення батьківських прав, встановлення опіки, стягнення аліментів . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що батьки дітей з ними не проживають, матеріально не допомагають, не цікавляться їх станом здоров'я, самоусунулися від виховання дітей. У судовому засіданні представник позивача та служби у справах дітей Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області позов підтримали. Відповідачі у судове засідання не з'явилися. Судом вжиті всі можливі заходи для забезпечення їх явки шляхом повідомлень за місцем проживання. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. У судовому засіданні прокурор не заперечувала проти задоволення позову. Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов?язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може бути ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України, письмовими доказами є будь - які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Згідно з п. 27 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи з принципу процесуального рівноправ?я сторін та враховуючи обов?язок кожної сторони довести ті обставини, на які посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Судом забезпечено усім учасникам можливість для реалізації їх прав для надання та витребування доказів, усі вони долучені до справи і досліджені. При аналізі доказів суд керується положеннями ст. 60 ЦПК України про те, що обов'язки доказування і подання доказів покладається на сторони, і виходить лише із тих доказів, які надані ними під час розгляду справи. Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатній і взаємний зв?язок наявних у справі доказів в їх сукупності, суд дійшов до наступного. [PERSON] та [PERSON] є матір?ю та батьком неповнолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Орган опіки та піклування Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області 25.01.2016 року на підставі висновку вважав за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно їх неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] (а.с. 3). Згідно довідки - характеристики Мечебилівської сільської ради Барвінківського району Харківської області, [PERSON] та [PERSON] вихованням дітей не займаються, фінансово їм не допомагають, зв?язку ні з дітьми ні з рідними не підтримують (а.с.12). Причиною спору стало невиконання відповідачкою батьківських обов'язків відносно дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Ч. 1 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний стан. Відповідно до вимог ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Із матеріалів справи вбачається, що неповнолітні діти проживають в родині з бабусею та дідусем та перебуває на їх утриманні та вихованні. Відповідно до ст. 164 СК України, підставою позбавлення батьківських прав є ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Виходячи із встановлених у судовому засіданні обставин справи та досліджених доказів, суд приходить до висновку про те, що відповідачі самоусунулися від виконання своїх батьківських обов'язків відносного своїх дітей, а тому вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача про позбавлення відповідача батьківських прав відповідачів по вказаній справі. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною 2 ст. 183 СК України передбачено, що якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Правовідносини, що виникли, регулюються ст. ст. 180, 182, 183 СК України, відповідно до яких батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей; за рішенням суду кошти на утримання дітей присуджуються у частці від доходу їх матері, батька; при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення; мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснив, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Згідно зі ст. 184 Сімейного Кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Якщо розмір аліментів , визначений судом у твердій грошовій сумі, менше мінімального розміру, передбаченого ч. 2 ст. 182 цього Кодексу, то дитині призначається відповідно до закону державна допомога в розмірі різниці між визначеним розміром аліментів і 30 відсотками прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Приймаючи до уваги матеріальне становище, стан здоров'я дітей та відповідачів, суд вважає необхідним стягнути з останніх на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей аліменти в розмірі 50 грн. щомісяця на утримання кожної дитини. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 150, 155, 164, 165, 166, 182, 184, 191, 258 СК України,

Outcome: approved