Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-01 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» (надалі - Банк) звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором, в якому вказує, що 07.03.2017 р. між Банком та відповідачем був укладений договір № б/н, згідно якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 2 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3, 5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Своє зобов`язання по поверненню кредиту відповідач повністю не виконав та має заборгованість станом на 10.07.2019 р. у розмірі 11 968 грн. 66 коп., яку просять стягнути з відповідача, а також стягнути судові витрати. Представник позивача надав клопотання, в якому позов підтримав і просив його задовольнити, а справу розглянути у відсутності представника Банку та проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений шляхом розміщення оголошення на офіційній веб-сторінці Чутівського районного суду Полтавської області відповідно до вимог ст.ст. 128 ч. 11 та 187 ч. 10 ЦПК України, проте в судове засідання не з`явився, причини неявки невідомі, заяв та клопотань про розгляд справи у його відсутність чи відкладення розгляду справи не надходило, але його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті на підставі зібраних доказів у його відсутність. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлень про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд, відповідно до ст. 280 ЦПК України, ухвалив про заочний розгляд справи у відсутності відповідача. Суд, дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що 07.03.2017 р. між ПАТ (зараз - Акціонерне товариство (АТ) КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір № б/н, згідно якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 2 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3, 5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Своє зобов`язання по поверненню кредиту відповідач повністю не виконав та, згідно розрахунку позивача, має заборгованість в розмірі 11 968 грн. 66 коп., що складається з 94 грн. 64 коп. заборгованості за тілом кредиту, 2 692 грн. 28 коп. заборгованості за простроченим тілом кредиту, 8 135 грн. 61 коп. нарахованої пені (що складається з 6 485 грн. 61 коп. пені за прострочене зобов`язання та 1 650 грн. пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.) та 1 046 грн. 13 коп. штрафу (що складається з 500 грн. фіксованої частини та 546 грн. 13 коп. процентної складової). Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідності. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 612 ЦК України боржник, який прострочив виконання зобов`язання відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Враховуючи викладене, суд вважає що вимога позивача в частині стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту є обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення у повному розмірі. Щодо вирішення позовних вимог про стягнення штрафів (фіксованої частини та процентної складової) суд зауважує наступне. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК). За положеннями ст. 61 Конституції, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами та правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, а саме п. 1.1.5.21, 1.1.5.25, 2.1.1.12.1, 2.1.1.12.2.2 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення, а п. 2.1.1.12.6.1 зазначених умов та правил передбачено, що у разі виникнення прострочених зобов`язань за борговими зобов`язаннями на суму від 100 грн. відповідач повинен сплатити Банку пеню. У той самий час згідно з п. 1.1.5.20, 2.1.1.12.7.4, 2.1.1.12.8.1 умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за невиконання або неналежне виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, процентів за користування кредитом, комісії за обслуговування. Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. Аналогічна правова позиція висловлена Верховного Суду України у постановах від 21.10.2015 р. № 6-2003цс15 та від 11.10.2017 р. № 347/1910/15-ц. За таких обставин суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача штрафів у розмірі 1 046 грн. 13 коп., що складається з 500 грн. фіксованої частини та 546 грн. 13 коп. процентної складової. Стосовно позовних вимог про стягнення пені (що складається з пені за прострочене зобов`язання та пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.), суд зазначає наступне. Як суд вказав вище, право Банку на отримання пені від відповідача за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань по договору передбачено п. 1.1.5.21, 1.1.5.25, 2.1.1.12.1, 2.1.1.12.2.2 та 2.1.1.12.6.1 умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Відповідно до ст.ст. 549 ч. 1, 3 та 550 ч. 1 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. За загальним правилом, період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов`язання, не може перевищувати 1 рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України). При цьому, виходячи із правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до ст. 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. За змістом ч. 3 ст. 551 ЦК України суд має право у випадку виникнення спору з приводу розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінивши розмір заборгованості та розмір штрафних санкцій (неустойки), зменшити її розмір у тому випадку, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, тобто зменшити розмір штрафних санкцій (неустойки) через її неспівмірність із розміром основного зобов`язання. Отже, ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 4 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства, ст. 11 ЦПК України щодо пропорційності у цивільному судочинстві та п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти учасникам процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Аналогічна правова позиція висловлена Верховного Суду України у постанові від 03.09.2014 р. у справі № 6-100цс14. Враховуючи, що сума заборгованості за основним боргом (заборгованістю за тілом кредиту та заборгованістю за простроченим тілом кредиту) становить 2 786 грн. 92 коп., а розмір пені (неустойки), яку просить стягнути Банк з відповідача, становить 8 135 грн. 61 коп., що є неспівмірним та значно перевищує розмір основного зобов`язання, враховуючи принципи справедливості, розумності та пропорційності, суд приходить до висновку, що розмір пені за кредитом слід зменшити та визначити сумою у 2 787 грн. Судовий збір з відповідача повинен бути покладений на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial