Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-04 00:00:00

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ АТ КБ „ПРИВАТБАНК звернулось до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON] вказуючи на те, що 14.10.2013 року між АТ КБ „ПРИВАТБАНК та [PERSON] був укладений кредитний договір, у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Однак відповідач порушив умови кредитного договору і має станом на 31.05.2020 року заборгованість в сумі 33203,06 грн., яка складається з: заборгованість за тілом кредиту 26227,43 грн.;\~\~ заборгованість за простроченими відсотками 4918,34 грн.; штраф (фіксована частка) - 500,00 грн.,\~ штраф (процента складова) 1557,29 грн.\~ А тому позивач просить стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за кредитним договором в сумі 33203,06 грн. та сплачений по цьому позову судовий збір в сумі 2102,00 грн. 12.11.2020 року на адресу суду надійшла уточнена позовна заява, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 21006,32 грн, яка складається з: 19529,83 грн. заборгованість за тілом кредиту; 500 грн. штраф (фіксована частина); 976,49 грн. штраф (процентна складова). Даний позов зареєстровано в суді 16.07.2020 року. Згідно ухвали Коропського районного суду Чернігівської області від 23.07.2020 року відкрито спрощене провадження у справі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала.\~ Пояснила, що у зв`язку з ситуацією, яка склалася у країні через поширення вірусної хвороби, банк здійснив перерахунок заборгованості відповідача, і після цього не вимагає стягнення процентів по кредитному договору. Протягом червня-липня 2020 року відповідач здійснив добровільне погашення частини заборгованості на суму 11615,94 грн. Згідно з умовами договору, вказана сума у першу чергу була направлена на погашення процентів, а решта на погашення тіла кредиту. На даний час банк просить стягнути з відповідача суму заборгованості по тілу кредиту, а також штрафи. Також, направляла відповідь на відзив та письмові пояснення по справі.\~ В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги позивача не визнав, надав відзив на позов. Підтвердив, що дійсно підписував заяву на отримання банківської картки. Проте, з умовами надання банківських послуг щодо процентів, штрафів, збільшення кредитного ліміту та процентних ставок\~ без згоди клієнта, його ніхто не знайомив. Визнає, що користувався банківською карткою, але не тільки витрачав гроші, але і поповнював картку. У червні-липні 2020 року поповнив рахунок на 11615,94 грн. Проте, не згоден з тим, як банк скористався даними грошима, направивши їх на погашення відсотків. Вважає, що дані кошти у повному обсязі мали піти на погашення тіла кредиту. Заслухавши учасників, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до слідуючого висновку. 14.10.2013 року [PERSON] підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, що визнається обома сторонами. Дана анкета складена у формі опитувального листа, в якому мають заповнюватися графи щодо паспортних даних клієнта. Крім того, маються розділи, заздалегідь заповнені банком, біля яких клієнт має поставити позначку, в залежності від свого вибору чи відповіді на поставлене питання. В оригіналі анкети, наданій банком і дослідженій у судовому засіданні, відсутні будь-які позначки напроти граф, які перелічують різновиди банківських послуг, які б бажав отримати клієнт. Тобто, з наданих банком доказів, не можна встановити волевиявлення відповідача щодо отримання банківської картки певної категорії. Крім того, в анкеті відсутня позначка про те, що [PERSON] ознайомився з Умовами і Правилами надання банківських послуг. До Анкети-заяви позивач додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Вказані документи не містять підпису відповідача або даних про ознайомлення з ними відповідача. Даний факт визнається стороною позивача. Відповідач користувався кредитною карткою, знімав з її допомогою готівкові кошти, розраховувався за товари, поповнював картковий рахунок, що підтверджується випискою по рахунку, наданою стороною позивача. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 14 жовтня 2013 року процентна ставка не зазначена. Також, як говорилося вище, не зазначено кредитний ліміт та вид банківської картки, яку мав отримати клієнт. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за штрафами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 14 жовтня 2013 року, посилався на «Тарифи банку», які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua;\~ та Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору, позовна давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Зокрема, 31.08.2020 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 106-113). У ній позивач посилається на умови кредитного договору. Але, наприклад, зміст пунктів 2.1.1.3.4.; 2.1.1.2.12.; 2.1.1.3.5; 2.1.1.2.12.; 2.1.1.8.1.; 2.1.1.3.5.; 2.1.1.7.6.; 1.1.2.1.5.; 1.1.2.1.6., на які є посилання і які цитуються у Відповіді на відзив повністю відрізняються від змісту таких же пунктів, що знаходяться в Умовах, наданих позивачем разом з позовом (а.с. 30-62). В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (14 жовтня 2013 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (16 липня 2020 року). Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в Анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їх характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору. Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, не визнаються стороною відповідача та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 14 жовтня 2013 року шляхом підписання Анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Таким чином, у задоволенні позову про стягнення з [PERSON] заборгованість за процентами, штрафом (фіксована частка) - 500,00 грн.\~ та штрафом (процента складова) 976,49 грн.\~\~ необхідно відмовити. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у рішенні щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Такий правовий висновок міститься у Постанові від 03 липня 2019 року Великої Палата Верховного Суду у справі № 342/180/17 провадження № 14-131цс19. В той же час, відповідач користувався кредитною карткою, знімав з її допомогою готівкові кошти, розраховувався за товари, поповнював картковий рахунок, що підтверджується випискою по рахунку, наданою стороною позивача, інформація з якої не спростована стороною відповідача. Таким чином, з відповідача необхідно стягнути непогашене тіло кредиту, з урахуванням сум, які були внесені відповідачем на картковий рахунок протягом червня-липня 2020 року (а.с. 101-102) 11615,94 грн. Як встановлено в судовому засіданні, позивач врахував дане відшкодування, і у зв`язку з цим зменшив суму позовних вимог, порівняно з первісним позовом (а.с. 181-184). Але, суму відшкодування у першу чергу було направлено на погашення процентів, а вже решта пішла на погашення тіла кредиту. В той же час, суд вже встановив безпідставність нарахування процентів і штрафів, так як відсутня документально підтверджена домовленість про них між банком і клієнтом. Тому, стягненню підлягає різниця між заборгованістю по тілу кредиту, зазначеному у первісному позові і сумою відшкодування, внесеного відповідачем протягом червня-липня 2020 року (26227,43-11615,94=7913,89 грн.) Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволених вимог. Відповідач заявив вимогу про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 8000 грн. (а.с. 219-230). Відповідно до ст. 137 ЦПК України: За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Але в порушення зазначеної норми процесуального закону, відповідач не надав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, зокрема і витрат часу, на ці роботи. Крім іншого, відповідач надав суду акт приймання-передачі виконаних робіт (а.с. 230), який мав би підтвердити факт надання послуг адвокатом з одного боку і факт прийняття даних послуг клієнтом, з іншого боку. В даному Акті найбільш дорогостоячою послугою (4000 грн.) вказано «Представлення інтересів [PERSON] в Коропському районному суді». В той же час, адвокат Пономаренко Д.Ю. не був присутній на жодному судовому засіданні по даній цивільній справі. За таких обставин, суд не приймає як докази понесених витрат на професійну правничу допомогу документи, надані відповідачем і у вказаній вимозі відмовляє. З урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути частину судового збору в сумі\~ 799 грн.\~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ На підставі викладеного,

Outcome: partial