Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-18 00:00:00

В березні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю. В позові посилається на те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 серпня 2016 року був розірваний шлюб між ним та відповідачкою, який був зареєстрований 21 жовтня 2001 року міським відділом реєстрації актів громадянського стану Чернівецького обласного управління юстиції м. Чернівці, актовий запис за №1434. Підставою для розірвання шлюбу послугувало те, що через несумісність характерів виникали непорозуміння. Проживши так, через деякий час ми зовсім втратили повагу один до одного. До моменту розірвання шлюбу судом, рік він і відповідачка припинили шлюбні стосунки та вести спільне господарство. Вказав, що під час шлюбу ним за власні кошти були придбані наступні транспортні засоби : автомобіль «SCANIA 124», 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , вартість якого відповідно до Висновку експерта №25-02-20 від 24.02.2020 року становить 162950,00 грн., напівпричіп «SCHWARZMULLER», 2001 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , вартість якого відповідно до Висновку експерта №23-02-20 від 24.02.2020 року становить 72344,00 грн.; причіп «ORTHAUS», 1997 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , вартість якого відповідно до Висновку експерта №24-02-20 від 24.02.2020 року становить 34987,00 грн. Зазначив, що автомобіль «SCANIA 124», 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] та напівпричіп «SCHWARZMULLER», 2001 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] ним були придбані 03 жовтня 2013 року. За автомобіль та автопричіп було сплачено 244300,00 грн. Підтвердженням є відповідна дата на свідоцтві про реєстрацію транспортних засобів. Зазначені транспорті засоби йому необхідно було використовувати для підприємницької діяльності. Оскільки на той час в нього не було необхідних коштів на їх придбання, він позичив у свого товариша [PERSON] суму 250000,00 грн. Гроші ним були йому особисто повернуті 15 вересня 2018 року. Причіп «ORTHAUS», 1997 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] ним був придбаний 12.08.2015 року за 38000,00 грн. в період, коли вони з відповідачкою не проживали однією сім`єю. Зазначену суму він також позичив у [PERSON] та гроші повернув йому 01 серпня 2017 року. Просить визнати автотранспортні засоби: автомобіль «SCANIA 124», 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , вартістю 162950,00 грн., напівпричіп «SCHWARZMULLER», 2001 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , вартістю 72344,00 грн.; причіп «ORTHAUS», 1997 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , вартістю 34987,00 грн. його особистою приватною власністю. Стягнутиз відповідачки на свою користь судові витрати, які становлять 8602,81 грн., що складається з послуг про надання правничої допомоги в розмірі 5900,00 грн. та витрат за сплату судового збору в розмірі 2702,81 грн. Ухвалою Шевченківського райсуду м. Чернівці від 12 березня 2020 року відкрито спрощене провадження з повідомленням (викликом) сторін. 15 квітня 2020 року на адресу суду надійшов відзив від [PERSON] , в якому остання вказала, що позов не визнає, оскільки як бувшій дружині позивача, їй достовірно відомо, що автомобіль «SCANIA 124», 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , та напівпричіп «SCHWARZMULLER», 2001 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] були придбані позивачем в 2009 році, і саме з цього часу він, рахується їх власником. Тобто саме з 2009 року вказані транспортні засоби стали нашим спільним майном подружжя, і жодних коштів на їх придбання в 2013 році позивач ні в кого не міг позичати, бо на цей момент вони вже були придбані нашою сім`єю та використовувались для ведення спільного сімейного бізнесу. Те, що відповідач поклав вищевказані транспортні засоби на облік від свого імені тільки в 2013 році жодним чином не спростовує того, що вказане майно стало нашим спільним майном подружжя ще в 2009 році. Також не відповідає дійсності і те, що ми нібито в 2015 році, коли був придбаний причіп «ORTHAUS», 1997 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , вже з позивачем не проживали однією сім`єю. Більше того, ми і після розірвання шлюбу, яке відбулося 22 серпня 2016 року продовжували жити однією сім`єю, за вищевказаною адресою та вели спільне господарство. Позивач періодично виїжджав на роботу за кордон, а вона вела домашнє господарство, доглядала за дітьми та працювала. Вказане також може підтвердити наш старший син [PERSON] . Тільки після того, як позивач остаточно повернувся із-за кордону десь в вересні 2019 року у них знову погіршилися відносини і стали виникати конфлікти. Бувший чоловік неодноразово їй погрожував, а 02 грудня 2019 року побив її та дітей і заявив, що вижене з дому, бо вони проживають в квартирі, яку йому подарував батько, та ні він, ні діти від нього не побачать жодної копійки з усього, придбаного ними за час шлюбу та спільного проживання однією сім`єю, майна, бо воно все оформлено на нього, а вона ні на що не має права. Враховуючи, що вони з відповідачем разом займалися бізнесом та були зареєстровані як приватні підприємці і вона перебувала на податковому обліку як фізична особа підприємець з 27.02.2007р. по 03.11.2016 року та при ньому ще вела домашнє господарство і доглядала за двома дітьми, і бізнес був пов`язаний з перевезенням різних товарів великогабаритними вантажними автомобілями з причепами тоді навіть якщо припустити, що позивач дійсно позичав кошти на придбання вищевказаних транспортних засобів у [PERSON] , то повертав він ці кошти [PERSON] з їх спільно зароблених грошей, і ці кошти жодним чином не були його особистою приватною власністю. Просить в задоволенні позову відмовити. Судові витрати по справі покласти на позивача, включаючи витрати в сумі 420 грн. 40 коп. за подачу заяви про забезпечення доказів та 6000 грн. за правову допомогу. Ухвалою Шевченківського райсуду м. Чернівці від 23 квітня 2020 року забезпечено докази у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю, шляхом витребування з Територіального сервісного центру №7341 Регіонального сервісного центру МВС в Чернівецькій області: офіційні дані про дату придбання [PERSON] автомобіля «SCANIA 124», 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] та напівпричепу «SCHWARZMULLER S-22», 2001 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав зазначених у позові. Просила позов задовольнити. Представник відповідачки в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити, з підстав зазначених у відзиві. Свідок [PERSON] будучи попередженою про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України, суду показав, що одружений з сестрою позивача. Останній раз, як родина бачив їх на дні народження своєї доньки, це було 14 травня 2016 року. Дійсно позичав [PERSON] гроші. Свідок [PERSON] будучи попередженою про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України, суду показав? що позичав гроші [PERSON] під розписку. Гроші позичалися в два етапи, у вересні 2013 року та в серпні 2015 року. На даний час позичені гроші [PERSON] йому повернув, претензій до нього не має. Свідок [PERSON] будучи попередженою про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України, суду показав, що автомобіль, напівпричіп та причіп були придбані батьками в 2009 році. Щодо позики грошей на їх придбання, то йому нічого невідомо з цього приводу. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши наявні в справі докази, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який був зареєстрований 21.10.2001 року. На підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22.08.2016 р. шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 8). Згідно інформації Регіонального сервісного центру МВС в Чернівецькій області від 27 квітня 2020 року вбачається, що 03.10.2013 року громадянин [PERSON] придбав наступні транспортні засоби: марки «SCANIA 124», 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] та марки «SCHWARZMULLER», 2001 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що позичали позивачу гроші в 2013 та 2015 році (а.с.9-10). Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним до шлюбу; набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що позивачем не було доведено, що транспортні засоби були придбані ним за кошти, які належали йому особисто. Суд критично відноситься до пояснень свідків, які, по-перше, не дали суду однозначних свідчень, що кошти були саме позичені на придбання транспортних засобів, також не доведено, що саме на ці кошти вони придбавалися. По-друге, не доведено, що запозичені кошти поверталися не за спільні кошти подружжя - адже як вбачається з довідки ГУ ДПС у Чернівецькій області [PERSON] перебувала на податковому обліку, як фізична особа - підприємець з 27.02.2007 року по 03.11.2016 рік та відповідно отримувала доходи (а.с.62). До того ж, свідок [PERSON] є близькими родичем позивача (чоловік рідної сестри позивача). Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Відповідно до ст.65 Сімейного Кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. З огляду на викладені обставини вбачається, що спірні транспортні засоби придбані під час перебування сторін у шлюбі, тому відповідно до вищевказаних положень сімейного законодавства є спільною сумісною власністю подружжя, а презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя позивачем належними та достеменними доказами не спростовано, а матеріали справи не містять належних доказів того, що особисті грошові кошти позивача були витрачені на придбання спірного майна. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати відшкодуванню позивачу не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed