Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

В березні 2016 року позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила відібрати [PERSON], [INFO], у [PERSON], [INFO], зареєстрованого та проживаючого за адресою: [ADDRESS], і повернути доньку матері - [PERSON], та стягнути з нього судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що згідно рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2015 року було визначено місце проживання малолітньої [PERSON], [INFO], разом з позивачкою. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2016 року вищевказане рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2015 року було залишене без змін. Проте, 20 вересня 2015 року [PERSON] насильно забрав, а саме, викрав дитину у позивачки в місті Костянтинівка Донецької області та вивіз до свого місця проживання. 25 лютого 2016 року, після того як, рішення суду про визначення місця проживання дитини набрало законної сили, позивачка приїхала до дитячого садочку № 368 «Подснежник» за донькою, при цьому самостійно викликала працівників поліції Бабушкінського відділу поліції, але в супереч рішення суду, діючи навмисно, вихователь та завідувач садку позивачку до групи не пустили. В той же час, завідувач садку викликала відповідача, який приїхав до садку разом з сестрою - [PERSON] та зі своєю знайомою [PERSON], останні зайшли до садку і відразу вийшли та почали разом з нею чекати закінчення тихого часу. При цьому, [PERSON] відразу кудись пішла в сторону іншого боку садику, після чого не повернулася. Завідувач садку - [PERSON] вийшла до них на вулицю та доповіла, що дитини у садку немає та згідно журналу батько забрав дитину про що мається запис та розпис [PERSON], який не міг забрати дитину у вказану годину так як, в той час знаходився на вулиці разом зі позивачкою. Таким чином, вона вважає, що [PERSON] за попередньою домовленістю з вихователем, завідуючою дитячого садку - [PERSON], вивили та віддали дитину через інший вихід [PERSON], яка в подальшому вивезла та віддала дитину [PERSON] Таким чином, у позивачки вкрали її доньку. Вона попросила відповідача віддати їй дитину, але останній сказав, що коли вона прийде до нього з виконавчою службою, тільки тоді вона, можливо, зможе побачити доньку. На теперішній час, дитина понад 5 місяців не має можливості вільно пересуватися, мешкати за місцем визначеним судом, повністю позбавлена спілкування з позивачкою, позбавлена материнської опіки, місце її перебування їй не відомо. Поведінка відповідача є противоправною, останній самочинно без згоди позивачки, всупереч рішення суду, змінив місце проживання дитини способом її викрадення, та відповідно до ст. 162 СК України необхідно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її матері за її місцем проживанням. В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги та просила задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, вказала, що всі факти, викладені відповідачем у запереченнях, стосуються визначення місця проживання дитини та ці питання вже були розглянуті судом. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог позивачки та просили відмовити їй в задоволенні в повному обсязі. При цьому, вказали, що позовні вимоги суперечать ст. 16 ЦК України та є неналежним способом захисту. Так, дитина з народження проживала з відповідачем за місцем його проживання. Відповідач ніяким чином не змінював місце проживання дитини, нікого не викрадав. Дитина ніколи не проживала з матір'ю, тим більш, позивачка не вказує адресу проживання дитини або де вона буде проживати. Таким чином, дана норма право не може бути застосована до даних правовідносин, оскільки місце проживання дитини ніхто не змінював. Крім того, проживання з матір'ю за невідомою нікому адресою суперечить інтересам дитини, оскільки дитина після її побиття матір'ю боїться її, не бажає з нею спілкуватися. Починаючи з 2014 року дитина бачила мати більше нетверезою чім тверезою. Мати бавлячись з дитиною в нетверезому стані безліч разів наносила тілесні ушкодження, кричала на неї, тощо. Зі слів позивачки, дитина їй потрібна лише для того, щоб відповідач сплачував аліменти, так як вона ніде не працює та працювати не збирається. Отже, усе вищевикладене свідчить про те, що проживання дитини з матір'ю, за невідомою адресою, створить небезпеку для життя та здоров'я дитини. Представники третьої особи [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги позивачки та просила їх задовольнити. Вислухавши сторони, представника третьої особи, яка підтримала позовні вимоги позивачки, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню по наступним підставам. У судовому засіданні встановлено, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська по цивільній справі № 204/5664/2015-ц від 18 грудня 2015 року, серед іншого, було визначено місце проживання дитини [PERSON], [INFO], разом з матір'ю - [PERSON], [INFO] (а.с.16-21). Цим же рішенням було встановлено, що [PERSON] є співвласником та проживає в квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2016 року вищевказане рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2015 року було залишене без змін. Таким чином, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2015 року набрало законної сили. Разом з тим, відповідач не передав дитину матері - [PERSON], згідно рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2015 року. На заперечення проти задоволення вимог позивачки відповідач надав суду документи про побиття позивачкою дитини та в судовому засіданні вказав, що, в вищевказаних рішеннях не зазначена адреса матері, куди необхідно повернути дитину, але якщо б було і зазначено адресу в рішеннях суду, він не віддасть дитину позивачці. Таким чином, вищевказані обставини, зокрема щодо невиконання відповідачем рішення суду та не віддання дитини позивачці, не підлягають доказуванню в порядку ч. 1 ст. 61 ЦПК України (згідно якої обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню), оскільки сам відповідач це визнав. Відповідно до ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. При цьому, суд критично ставиться до заперечень відповідача та його представника [PERSON], оскільки вказані ними в запереченнях обставини були досліджені судом при ухваленні рішення про визначення місця проживання дитини та їм (цим обставинам) була надана відповідна правова оцінка (а.с.16-21). Твердження відповідача та його представника [PERSON] про те, що у рішенні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2015 року не вказана адреса за якою визначено місце проживання дитини, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки рішенням визначено місце проживання дитини [PERSON], [INFO], разом з матір'ю - [PERSON], [INFO], а в самому рішенні було встановлено, що [PERSON] є співвласником та проживає в квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 162 Сімейного кодексу України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Судом було встановлено, що відповідач, після ухвалення судом рішення про визначення місця проживання дитини разом з позивачкою, самоправно забрав дитину та не віддає її матері, з якою суд визначив місце проживання дитини. При цьому, суду не доведено належними доказами, що за місцем проживання матері дитини, а саме: [ADDRESS], проживання дитини створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або, що обставини змінилися так, що повернення дитини матері суперечить її інтересам. Відповідно до ч. 2 ст. 163 Сімейного кодексу України, батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відібрати [PERSON], [INFO], у [PERSON], [INFO], зареєстрованого та проживаючого за адресою: [ADDRESS], і повернути доньку матері - [PERSON], [INFO], за її місцем проживання, а саме: [ADDRESS]. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки слідує стягнути судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved