Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

В апеляційній скарзі ПАТ «Державний ощадний банк України» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права та неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи. Оскаржуваним заочним рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 10 квітня 2014 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №504/1728 від 22 листопада 2004 року у розмірі 70583 грн. 92 коп. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що банк надав позичальнику кредит в розмірі 150 000,00 грн. строком на 60 місяців під 20% річних з остаточни терміном погашення не пізніше 21.11.2009 р. Позичальник не виконує умови кредитного договору, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку позивач просить стягнути в примусовому порядку. Апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції про зміну умов кредитування, оскільки відповідна процедура здійснюється згідно розділу 4 тимчасового регламенту роботи із позичальниками - фізичними особами щодо перегляду умов погашення заборгованості за кредитами, отриманими у АТ «Ощадбанк», затвердженими постановою правління №630 від 03.02.2009 року, позичальник не звертався до банку з клопотанням про зміну умов кредитування, а заяву [PERSON] від 16 липня 2012 року не можна розглядати як зміну умов кредитування та використання ним права передбаченого п.3.4.2 кредитного договору. В письмових запереченнях на апеляційну скаргу [PERSON] не визнає вимоги банку та просить змінити заочне рішення суду першої інстанції, об'єднавши в одне провадження дану справу та цивільну справу №740/5432/13-ц про визнання недійсними результатів прилюдних торгів, та визнати недійсним виконавчий напис приватного нотаріуса [PERSON] №10608 від 23.12.2008 року та прилюдні торги, що відбулися 02.09.2013 року по реалізації арештованого майна. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали даної справи та цивільну справу № 740/5432/13-ц за позовом [PERSON] до ПП «Нива В.Ш.» в особі відокремленого підрозділу - філії 22 ПП «Нива В.Ш.», відділу державної виконавчої служби Ніжинського міського управління юстиції Чернігівської області, [PERSON] про визнання недійсними результатів прилюдних торгів, дослідивши в оригіналі кредитну справу [PERSON], та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків. Перевіряючи згідно до ст.303 ЦПК України законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційним судом встановлені наступні обставини справи. 22 листопада 2004 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» (зміна найменування на ПАТ «Державний ощадний банк України») та [PERSON] укладений кредитний договір №504/1728 за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 150 000,00 грн. на споживчі потреби, а позичальник зобов»язався повернути кредит в сумі 150 000,00 грн. та сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 20% річних з остаточним погашенням кредиту не пізніше 21 листопада 2009 року (а.с.4). В той же день, згідно заяви про видачу готівки № 01, [PERSON] отримав в Чернігівському облуправлінні ВАТ «Державний ощадний банк України» кредит в розмірі 150 000,00 грн. (а.с.64). Із метою повного виконання зобов'язань за кредитним договором, 22 листопада 2004 року ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON], [PERSON] уклали договір іпотеки, за умовами якого передано в іпотеку квартиру [ADDRESS] та магазин «[INFO]», загальною площею 107,1 кв.м. по [ADDRESS]. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 11 квітня 2006 року, яке набрало законної сили, стягнуто з [PERSON], [PERSON] солідарно на користь Чернігівського облуправління ВАТ «Державний ощадний банк України» 83212 грн. 45 коп. заборгованості по кредитному договору, вирішено питання про розподіл державного мита (а.с.37). Згодом, заочним рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17 квітня 2007 року, яке набрало законної сили, стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Чернігівського облуправління ВАТ «Державний ощадний банк України» 66000 грн. 23 коп. заборгованості за кредитним договором, в іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл між сторонами судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (а.с.42-44). З витребуваної та оглянутої в судовому засіданні апеляційного суду цивільної справи №740/5432/13-ц вбачається, що 02 вересня 2013 року приватним підприємством «Нива-В.Ш.» в особі відокремленого підрозділу - філії 25 приватного підприємства «Нива-В.Ш.» були проведені прилюдні торги з реалізації нерухомого майна - квартири [ADDRESS]. Не погоджуючись з проведеними прилюдними торгами, [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання недійсними результатів прилюдних торгів з реалізації предмета іпотеки - квартири [ADDRESS], визнання недійсним протоколу №2513157/1 від 02.09.2013 року проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, акту державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 02 квітня 2014 року відмовлено [PERSON] в задоволенні позовних вимог (а.с.71-74). На момент розгляду даної справи, рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 02 квітня 2014 року не набрало законної сили, оскільки [PERSON] оскаржує вказане рішення суду в апеляційному порядку. Викладені у запереченні на апеляційну скаргу вимоги [PERSON] про об'єднання в одне провадження даної цивільної справи з цивільною справою №740/5432/13-ц не відповідають нормам ст.126 ЦПК України і відмова апеляційного суду у такому об»єднанні не є перешкодою для ухвалення рішення по суті цього спору. В лютому 2014 року ПАТ «Державний ощадний банк України» звернувся до суду з позовом, та, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором № 504/1728 від 22 листопада 2004 року в розмірі 70 583 грн. 92 коп. Свої вимоги банк обґрунтовує тим, що на підставі виконавчого напису №3810 відкрито виконавче провадження та реалізовано заставне майно з прилюдних торгів і виручені за продане майно кошти у сумі 132 493, 34 грн. були спрямовані згідно п.1.7 кредитного договору на погашення прострочених відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 54 677,26 грн. та 77 816,08 грн. - на погашення простроченого основного боргу, однак коштів від реалізації заставного майна виявилося недостатньо для повного погашення заборгованості за кредитним договором. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України», суд першої інстанції виходив з того, що сторони досягли згоди щодо зміни умов кредитного договору шляхом сплати позичальником щомісяця 800 грн. замість зазначених у договорі 2 500,00 грн. і такий порядок відповідач просив застосувати на період погашення всієї заборгованості, з чим погодився позивач. Проте, такий висновок суду першої інстанції є помилковим, зважаючи на таке. Згідно із ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Як роз'яснено в п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року (із наступними змінами) наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до ст.ст. 529, 599 ЦК України. Наявність виконавчого напису нотаріуса, вчиненого за невиконання кредитного договору, за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] отримав кредит в сумі 150 000,00 грн., погашено основного боргу, в тому числі на підставі виконавчого напису в наступних сумах: 18.11.2013 року - 77 816,08 грн., 03.01.2014 року - 800,00 грн., 05.02.2014 року - 800,00 грн., що загалом становить 79 416,08 грн. Станом на 12 лютого 2014 року заборгованість [PERSON] за кредитом становить 70 583,92 грн. (150 000,00 грн. - 79 416,08 грн.), яка складається із залишку несплаченого основного боргу за кредитом (а.с.155-156). Як встановлено апеляційним судом, [PERSON] отримує пенсію по інвалідності, розмір якої станом на 01.05.2014 року становить 2 553,76 грн. та щомісячно з пенсії утримуються кошти відповідно виконавчих документів, що надійшли від Центрального відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції в розмірі 20% від нарахованої пенсії, що підтверджується довідкою Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області №1796 від 21.05.2014 року (а.с.147-148). З матеріалів справи вбачається, що на підставі заяви [PERSON] від 16.07.2012 року на користь банка утримується з пенсії щомісячно 800,00 грн., в зв'язку з чим 03.01.2014 року та 05.02.2014 року на погашення кредитної заборгованості сплачено по 800,00 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.33, 156). З оглянутої в судовому засіданні кредитної справи вбачається, що, враховуючи добровільне погашення боргу за заявою позичальника, який на даний час перебуває на лікуванні за межами м. Ніжина та звернення [PERSON] з приводу необхідності значних коштів на лікування, кредитним комітетом за рішенням №21 від 04.03.2014 року визначено не проводити утримання із пенсії боржника за березень та квітень поточного року (а.с.163-164). Таким чином, сукупність зібраних по справі доказів свідчить про те, що станом на 12.02.2014 року заборгованість [PERSON] за тілом кредиту не погашена та становить 70 583,92 грн., в добровільному порядку із пенсії відповідача за січень-лютий 2014 року на користь банку стягувалось по 800,00 грн., однак на підставі прохання [PERSON] такі нарахування припинилися та відновлені у травні 2014 р. Відтак, наявність судових рішень, які набрали законної сили про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором за відсутності реального виконання ним таких рішень суду, не свідчить про припинення договірних відносин між позикодавцем та боржником і не звільняє відповідача від виконання грошового зобов'язання в повному обсязі. Разом з тим, заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що висновок суду першої інстанції про погодження між сторонами змін до умов кредитного договору є хибним, враховуючи наступне. Відповідно до ст.654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Згідно п.п. 6.1, 6.2 кредитного договору №504/1728 від 22 листопада 2004 року, договір може бути змінений або доповнений за взаємною згодою сторін, всі зміни та доповнення до цього договору викладаються в письмовій формі та набувають чинності з моменту їх підписання. Пунктом 3.4.2 кредитного договору передбачено право позичальника порушувати перед банком питання про перенесення строку погашення кредиту у разі виникнення тимчасових фінансових ускладнень з незалежних від позичальника причин. Відповідно до розділу 4 тимчасового регламенту роботи із позичальниками - фізичними особами щодо перегляду умов погашення заборгованості за кредитами, отриманими у АТ «Ощадбанк», затвердженими постановою правління ВАТ «Ощадбанк» №30 від 03.02.2009 року визначено порядок зміни умов кредитування, за яким рішення про зміну умов кредитування приймається у строк до 5 робочих днів з моменту звернення позичальника до банку кредитним комітетом, який приймав рішення про надання кредиту з дотримання вимог локальних нормативно-правових документів банку та лімітів повноважень на прийняття рішень з питань кредитування фізичних осіб. У п.6.9 тимчасового регламенту містяться застереження про неможливість зміни умов кредитування, якщо у зв'язку з невиконанням позичальником власних кредитних зобов'язань розпочата процедура стягнення в позасудовому порядку предмета застави (іпотеки), у тому числі вчинено виконавчий напис та/або предмет іпотеки/застави вже є предметом судового спору. Як вбачається з матеріалів справи, 16.07.2012 року [PERSON] звернувся до банку із заявою, з якій просив в зв'язку з наявною заборгованістю по кредитному договору №504 від 22 листопада 2004 року утримувати з його пенсії 800,00 грн. щомісячно починаючи з 01 серпня 2012 (а.с.33). За викладених обставин, процедура змін умов погашення кредиту, яка передбачена нормами цивільного кодексу України, кредитним договором та тимчасовим регламентом як така не проводилася, а заява [PERSON] від 16.07.2012 року не змінює умов кредитування, а лише свідчить про те, що позичальник намагався належним чином виконати взяті на себе зобов'язання. Відтак, обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права - стягнення залишку заборгованості за кредитним договором, не суперечить вимогам ст. 16 ЦК України, а позов підлягає задоволенню, оскільки позивачем законність і обгрунтованість вимог доведена у суді у повному обсязі належними і допустимими доказами, наявними у справі. Таким чином, обставини, які є суттєвими для правильного вирішення спору між сторонами, у повній мірі не були з'ясовані та не досліджені судом першої інстанції, що призвело до помилкового висновку ппро відмову у задоволенні позову, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржуване рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення по суті спору.

Outcome: approved