Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

В березні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ ) про звільнення майна з-під арешту, посилаючись на наступні обставини. В 2010 р. на примусовому виконанні у міському відділі державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області перебувало виконавче провадження № 23524568, де стягувачем був AT «УкрСиббанк», а він - боржником. В ході цього виконання БМВ ДВС було накладено арешт на все його майно. В 2012 році було реалізовано його автомобіль в рахунок погашення боргу і виконавчий документ згідно постанови старшого державного виконавця Орловського Д.С. від 29.12.2012 р., ВП № 23524568, виконавчий лист № 2-2308 від 26.11.2010 р., виданий Святошинським районним судом м. Києва, було повернено стягувану ПАТ «УкрСиббанк». Згідно цієї ж постанови було припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення. Однак, як з`ясувалось пізніше, рішення про припинення чинності арешту його майна з невідомих причин виконане не було. А саме, як вбачається із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, номер інформаційної довідки 236357402 від 10.12.2020 р. - у розділі «Відомості з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна» зазначено: тип обтяження - арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження - 10687695, зареєстровано - 30.12.2010 р. за № 10687695 реєстратором Київська обласна філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, підстава обтяження - постанова про відкриття виконавчого провадження, 23524568, 23.12.2010 р., міський відділ державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції, об`єкт обтяження - невизначене майно, все майно, власник [PERSON] ; обтяжувач та заявник - Міський відділ державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції. З цього приводу він неодноразово звертався до Білоцерківського районного відділу державної виконавчої служби. Однак, його звернення до Білоцерківського міського відділу ДВС про зняття арешту з належного йому майна залишилось без задоволення. Своїм листом № 50227 від 09.07.18 р., підписаним начальником відділу ДВС Двірником С.М. йому повідомлено, що відповідно даних АСВП (автоматизованої системи виконавчих проваджень) на примусовому виконанні у відділі виконавчі документи про стягнення з [PERSON] не перебувають та станом на дату надання відповіді не надходили. Інформації, на яких підставах не знято арешт з його майна йому не повідомлено. 04.11.2020 р. він знову звернувся з заявою до БМВ ДВС з заявою, в якій просив зняти арешт з його майна та закрити виконавче провадження № 23524568, внести відповідні зміни до Державного реєстру. Ця його заява була надіслана рекомендованим листом, з описом, з повідомленням про вручення. Вручена була 06.11.2020 р. На цю заяву він жодної відповіді не отримав. Просив суд зняти арешт з усього майна (коштів), яке належить [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , накладеного Постановою міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції від 23.12.2010р. про відкриття виконавчого провадження за № 23524568, шляхом вилучення (скасування) запису про обтяження від 30.12.2010р. за № 10687695 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, об`єкт обтяження - невизначене майно, все майно, яке належить [PERSON] , підстава обтяження - постанова відкриття виконавчого провадження, 23524568, 23.12.2010р., міський відділ державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції, на підставі якого все належне йому майно безпідставно перебуває під арештом та стягнути з відповідача на його користь судові витрати по справі ( а. с. 1-5 ). Ухвалою суду від 31 березня 2021 року витребувано у відповідача Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ ) інформацію щодо виконавчого провадження відносно [PERSON] ( а. с. 29-31 ). Ухвалою судді від 03 березня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вищезазначеній цивільній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 10 годину 30 хвилин 31 березня 2021 року ( а. с. 19-20 ). Ухвалою суду від 31 березня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 10 годину 30 хвилин 19 травня 2021 року ( а. с. 32-33 ). 18 травня 2021 року за вх. № 22658 судом отримано від Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ ) лист на виконання ухвали суду від 31.03.2021 року, в якому зазначили, що в провадженні державної виконавчої служби перебував виконавчий лист Святошинського районного суду м. Києва № 2-2308 від 26.11.2010 року про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості в сумі 234 510,72 грн. 23 грудня 2010 року державним виконавцем прийнято рішення про відкриття виконавчого провадження та винесено відповідну постанову ( ВП № 23524568 ). Додатково повідомляли, що станом на 18.05.2021 року на примусовому виконанні у відділі не перебувають виконавчі провадження стороною у яких є [PERSON] . В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надав до суду заяву, отримана судом 19.05.2021 року за вх. № 22908 в якій просив справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти прийняття заочного рішення. Відповідач Білоцерківський міський відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ ) в судове засідання не направив свого представника, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявне поштове повідомлення про вручення. З даного поштового повідомлення вбачається, що обуло отримано судову повістку особою за довіреністю 23.04.2021 року про слухання справи, яке відбудеться в Білоцерківському міськрайонному суді 19.05.2021 року о 10 годині 30 хвилин. Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Отже, відповідач був належним чином повідомленим та завчасно про дату, час та місце слухання справи у відповідності до вимог ЦПК України. Жодних заяв та клопотань від відповідача на адресу суду не надходило, як і не надходило відзив на позовну заяву позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки, належним чином повідомлений відповідач не з`явився в судове засідання, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, не повідомивши суду про поважність причини неявки та не надав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а саме заочного, суд вважає за необхідним по даній справі провести заочний розгляд. Ухвалою суду від 19.05.2021 року було постановлено провести заочний розгляд у вищезазначеній цивільній справі. Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин,крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що 2010 році на примусовому виконанні у міському відділі державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області перебувало виконавче провадження № 23524568, де стягувачем був AT «УкрСиббанк», а [PERSON] - боржником, що підтверджується в матеріалах справи постановою про відкриття виконавчого провадження від 23.12.2010 року ( а. с. 6 ). Також, постановою про відкриття виконавчого провадження державним виконавцем накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] у межах суми звернення стягнення 234 510,72 грн. Постановою державного виконавця від 29.12.2012 року було повернуто виконавчий документ стягувачу, оскільки заставний автомобіль «Шкода», д.н.з. [NUMBER] , який належить [PERSON] було продано на прилюдних торгах згідно протоколу № 11-0022/12-1 ( а. с. 8 ). З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, номер інформаційної довідки 236357402 від 10.12.2020 р. - у розділі «Відомості з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна» зазначено: тип обтяження - арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження - 10687695, зареєстровано - 30.12.2010 р. за № 10687695 реєстратором Київська обласна філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, підстава обтяження - постанова про відкриття виконавчого провадження, 23524568, 23.12.2010 р., міський відділ державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції, об`єкт обтяження - невизначене майно, все майно, власник [PERSON] ; обтяжувач та заявник - Міський відділ державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції ( а. с. 9 ). Встановлено, що позивач неодноразово звертався до Білоцерківського районного відділу державної виконавчої служби про зняття арешту, але його звернення до залишені без задоволення. Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивач [PERSON] вважає, що вищезазначене обтяження порушує його права як власника на вільне володіння та розпорядження власністю. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (Постанова № 5) від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). У відповідності зі ст. 41 Конституції України, кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод. Першого протоколу та протоколів № 2, 4. 7. та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За приписами ч. 3 ст. 3 ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 р.) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час проведення окремих процесуальних дій, розгляду та вирішення справи. Згідно положень ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII, у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Проаналізувавши вищевикладене, суд дійшов висновку, що всупереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження», чинного на момент повернення виконавчого документу, дій щодо зняття арешту з майна міським відділом державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції проведено не було, чим було порушено право позивача на користування та розпорядження своїм майном. Отже, безпідставна наявність арешту майна, яке належить на праві власності позивачу [PERSON] порушує права останнього на вільне володіння та розпорядження майном на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином порушене право власника підлягає захисту шляхом звільнення з-під арешту спірного майна. З отриманої судом відповіді за вх. № 22658 від 18 травня 2021 року від Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ ) на виконання ухвали суду від 31.03.2021 року вбачається, що станом на 18.05.2021 року на примусовому виконанні у відділі не перебувають виконавчі провадження стороною у яких є [PERSON] . Отже, не зняття державними виконавцями арешту з майна боржника у виконавчому провадженні, відсутністю виконавчого провадження та відсутністю відомостей в Автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі якого винесено записи про арешт майна, порушує право позивача на володіння, користування та розпорядження спадковим майном. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 березня 2020 року по справі № 817/928/17. З огляду на ту обставину, що виконавче провадження, за яким відповідачем було накладено арешт на майно позивача, виконавчий документ повернутий стягувачеві, а станом на 18.05.2021 року на примусовому виконанні у Білоцерківському міському відділі державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ ) не перебувають виконавчі провадження стороною у яких є [PERSON] , а захист прав позивача у спосіб оскарження бездіяльності державного виконавця неможливий, в зв`язку з чим права останнього підлягають захисту шляхом звільнення майна з-під арешту, накладеного постановою державного виконавця. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду наведеного, даючи оцінку зібраним доказам по справі, суд вважає, що позовні вимоги позивачки [PERSON] є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача. Звертаючись до суду з позовними вимогами позивачем [PERSON] були понесені судові витрати в розмірі 908 грн., що підтверджується наявним в справі фіскальним чеком ( а. с. 15 ). Отже, позивач [PERSON] , як сторона на користь якої виноситься рішення суду, також має право в порядку ст. 141 ЦПК України на стягнення з відповідача понесених документально підтверджених витрат судового збору у розмірі 908 грн. Крім того, в прохальній частині позовної заяви [PERSON] просив суд стягнути з відповідача на його користь судові витрати по справі. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved