Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-11 00:00:00

Акціонерне Товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи позовні вимоги наступним. 15.10.2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н., згідно якого [PERSON] отримала кредит в розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач не виконувала зобов'язання по договору, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 85937 грн. 39 коп., яку позивач просить стягнути з відповідача. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Клопотань будь-якої із сторін про інше не надійшло. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягає. В відповіді на відзив представником позивача зазначено, що підписанням Анкети - заяви позичальник підтвердила свою згоду, що разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами було укладено кредитний договір. При укладенні кредитного договору шляхом отримання кредитної картки «Універсальна» і встановлено поточну процентну ставку 2,5 % (30 % на рік). Розрахунок заборгованості, на яких посилається позивач, підтверджується випискою по рахунку. Відповідно до п. 3.3 Умов та правил надання банківських послуг зміна розміру кредитного ліміту здійснюється банком самостійно, без повідомлення клієнта. Розмір процентної ставки за кредитом може змінюватися Банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку з використанням функції СМС - повідомлень. Договірне списання Банком з рахунку клієнту коштів передбачене п. 6.1 Постанови НБУ «Про затвердження інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті». Щодо нарахування штрафу і пені, то це є формами неустойки, визначеними кредитним договором, який був підписаний відповідачем. Доказів щодо можливості зменшення їх зменшення позичальником не надано. Крім того, строк дії пере випущеної картки до останнього дня 04.2016 року, тобто позивач звернувся до суду з позовом до спливу позовної давності, як щодо основного зобов'язання так і до пені. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала та просила суд застосувати строк позовної давності і відмовити в задоволенні позовних вимог. Крім того, відповідачем надано відзив (а.с. 64-69), в якому викладені заперечення на позовну заяву. Так, Анкета - заява позичальника не містить відомостей про вид отриманої платіжної карти та строк її дії, який фактично припинився в грудні 2012 року. Також, позичальник не надавала своєї згоди на самостійне списання коштів з її зарплатної картки, оскільки не підписувала Умови та Правила надання банківських послуг, якими передбачене таке списання. Позивачем не надано належних та допустимих доказів наявності та розміру заборгованості, оскільки такими доказами є первинні документи, а не розрахунки заборгованості. Також, позивачем не надано доказів належного повідомлення позичальника про підвищення процентної ставки з 30 % до 34,80 %, 43,20 %. Оскільки підстави нарахування пені та штрафів однакові, вони є одним видом цивільно-правової відповідальності за порушення зобов'язань за кредитним договором і не підлягають одночасному застосуванню. Враховуючи зазначені вище обставини, в тому числі і строк дії договору, який відповідає строку дії картки, який фактично припинився в грудні 2012 року, відсутність згоди на автоматичне списання заборгованості за кредитним договором за рахунок зарплатної картки без її згоди, просила застосувати трирічний строк позовної давності і відмовити в задоволенні позовних вимог. Встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ході судового розгляду було встановлено, що [PERSON] звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв'язку з чим підписала заяву № б/н від 15.06.2009 року, згідно якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 300 грн. на картковий рахунок шляхом оформлення на своє ім'я платіжної карти «Універсальна» № [NUMBER]. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг. З витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» вбачається встановлений обов'язковий щомісячний платіж у вигляді 7 % від заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, пільговий період 30 днів за кожною тратою. З розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 31.07.2017 року за кредитним договором виникла заборгованість в сумі: 85937 грн. 39 коп. яка складається з: 7766 грн. 59 коп. - заборгованість за кредитом; 70502 грн. 35 коп. заборгованість за відсотками за користування кредитом; 3100 грн. 00 коп. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи , відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. 00 коп. - штраф ( фіксована частина), 4068 грн. 45 коп. - штраф ( процентна складова). При цьому, матеріали справи не містять доказів належного повідомлення про підвищення відсоткової ставки з 30% до 34,80, 43,20%. За змістом статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом. Згідно зі статтею 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Фіксована є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. За заявою від 04.11.2009 року у відповідній графі зазначена фіксована процентна ставка в розмірі 2,5% в день. Крім того, боржник вважається належним чином повідомлений про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, коли банком не лише відправлено на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й доведено факт його вручення адресату під розписку. Таким чином, вище зазначені норми визначають правові наслідки неповідомлення або неналежного повідомлення банком позичальника про будь-яку зміну відсоткової ставки за кредитом, яким є недійсність такого правочину. З матеріалів справи доказів належного повідомлення відповідача про підвищення відсоткової ставки та їх вручення позичальнику не вбачається. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року № 6-57ц12, боржник вважається належним чином повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, коли банком не лише відправлено на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й доведено факт його вручення адресатові під розписку. Також, відповідно до ч.2 ст.549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. За положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи однаковість підстав нарахування штрафу та пені і що вони є одним видом ци\-вільно-правової відповідальності, то їх одночасне застосування за одне й те саме порушення стро\-ків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання банком положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року. У відповідності до ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). У відповідності до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ст.1054 ЦК України). Відповідно до ст. 1048 ЦК України розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. На підставі ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України. Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. При цьому, початок перебігу позовної давності пов'язується не тільки зі строком (припинення дії), а й певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи. (стаття 261 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, виходячи з вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу. Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-116цс13 від 06.11.2013 року, в постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154 цс15. Крім того, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Така правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року справа № 14-10цс18. У відповідності зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплинула і до додаткової вимоги. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). З розрахунку заборгованості за кредитом, який АТ КБ «Приватбанк» долучив до позовної заяви зазначено, що відповідач [PERSON] здійснила останній платіж в сумі 500 грн. 00 коп. 27.01.2015 року. Проте, з виписок за картковими рахунками судом достовірно встановлено, що за картою № [NUMBER] остання операція була здійснена 25.06.2012 року, що підтверджує зазначений позивачем строк дії цієї картки до грудня 2012 року. При цьому, до 27.01.2015 року відповідач здійснювала операції за іншим рахунком № [NUMBER], в тому числі і поповнення його готівкою в терміналі самообслуговування на суму 500 грн., що підтверджується відповідними виписками за цими рахунками. Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» [PERSON] була випущена платіжна карта № [NUMBER], проте доказів того, що вона була перевипущена замість платіжної картки № [NUMBER] позивачем не надано. Так, позивачем не доведено, що платіжна карта № [NUMBER] була саме кредитною, а не будь-якого іншого призначення, оскільки відповідач заперечувала, що дійсно зарплатну картку у Приватбанку у цей же період, якою користувалась, знімала готівку, тощо. Скріншот перевипущеної кредитної картки банк не надав, довідка Банку про її перевипуск не містить дату видачи перевипущеної картки, її тип та докази її отримання позичальником. Крім того, відповідач отримала картку 04.11.2009 року, а не 15.10.2009 року, як зазначено позивачем у позовній заяві. Кредитний ліміт був визначений у 300 грн., а не 8000 грн. Крім того, судом встановлено, що надані позивачем докази, в тому числі і довідка про отримання відповідачем платіжної картки з перевипущеним строком дії, не можуть бути визнаними належними доказами, так як посвідчені неналежним чином та всупереч Правилам організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 р. № 1000/5, а саме: в наданих документах відсутня назва посади особи, яка посвідчила копії, немає дати засвідчення копії, не зазначено «Згідно з оригіналом». Відповідно до п.п.1.2, 8 глави 10 розділу II Правил № 1000/5 порядок виготовлення, засвідчення та видавання копій документів, визначається інструкцією з діловодства установи. Установа має право засвідчувати копії документів, що створюються в ній, за винятком копій документів, які відповідно до законодавства потребують засвідчення в нотаріальному порядку. Таким чином, суд приходить до висновку, що банком здійснювалося автоматичне списання процентів за користування кредитом за прострочений кредит, нараховувалися штрафи, що не відноситься до операцій, які можна вважати такими, що здійснені самим відповідачем, тобто списання грошових коштів за кредитним договором було здійснено позивачем самовільно, без надання на те згоди відповідача. Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення. Останній платіж за кредитом [PERSON] здійснила 25.06.2012 року, більше кредитною карткою вона не користувалася, що підтверджується випискою з карткового рахунку. Новий договір з банком [PERSON] не укладала та після закінчення строку дії картки нового кредиту банк відповідачу не надавав, гроші з картки вона не знімала і нею не користувалася, що підтверджується виписками з карткового рахунку. Як вже була зазначено вище, ніяких дій, які б свідчили про переривання перебігу строку позовної давності після цієї дати відповідачем не було вчинено таким чином, Банку починаючи саме з 25.06.2012 року було достовірно відомо про порушення відповідачем умов кредитного договору, а тому саме з цієї дати і розпочався перебіг строку позовної давності. Проте, до суду Банк звернувся лише 11.09.2017 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності. Поважних причин пропуску банком строку звернення до суду судом не встановлено, заяви про поновлення строку на розгляд суду не надходило. Частинами 4, 5 ст.267 ЦК України, передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не задоволено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до п. 1 ст. 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства). З огляду на встановлені в судовому засіданні обставини справи та, враховуючи заявлене відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності, пропуск якої встановлено судом, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed