Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

В березні 2014 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати заповіт [PERSON] на імя [PERSON] недійсним. В обґрунтування позову [PERSON] вказала, що 07 лютого 2004 року померла її мати [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина на грошові вклади в ТВБВ №10003/0445 філії - Дніпропетровське обласне управління Публічного акціонерною товариства «Державний ощадний банк України» та житловий будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, м. Підгородне, пров. Садовий, 10. За життя її мати склала заповіт, в якому все належне майно заповіла в рівних частках їй та її племінниці [PERSON]. В заповіті було допущено помилку у написанні її прізвища, тому рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 199/7136/13-ц від 23.09.2013 року було встановлено, що заповіт від 26.10.1999 року, складений [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №964 належить їй, [PERSON] За її заявою було відкрито спадкову справу №264/2004. Вона була впевнена, що є спадкоємицею 1/2 частини майна, що залишилося після смерті матері, тому не перешкоджала проживанню в успадкованому будинку за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, м. Підгородне, пров. Садовий, 10, сім'ї її внучатої племінниці [PERSON] Коли в червні 2013 року вона звернулася до нотаріуса, дізналася, що вона не є спадкоємицею за заповітом, оскільки мати написала новий заповіт, яким все своє майно заповіла матері відповідачки [PERSON], яка померла в травні 2013 року. Таким чином [PERSON] є єдиною спадкоємицею, а вона має право лише на обов'язкову частку у спадщині (1/4 всієї спадкової маси). 07 лютого 2014 року їй були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на грошові вклади на 1/4 частину будинку, які належали її матері. Нового заповіту їй не пред'явили для ознайомлення і вона не змогла встановити, чи було додержано при його складанні всіх вимог діючого законодавства. Вона як спадкоємець за попереднім заповітом від імені матері, вважає, що новий заповіт порушує її права та має бути визнаний судом недійсним. Також вказала, що протягом багатьох років мати постійно проживала разом з нею, лише влітку іноді просила відвезти її до рідної хати у м. Підгородне. 01 грудня 2000 року сталася дорожньо-транспортна пригода, в якій її мати зазнала значних тілесних ушкоджень внаслідок наїзду на неї автомобіля. Мати проходила лікування, після якого вона забрала її до себе. Але знаходячись на ІІ-ій групі інвалідності, вона не змогла доглядати за матірю в повній мірі, тому мати самостійно поїхала жити до м. Підгороднього в сім'ю рідної племінниці, яка проживала в їх з матір'ю будинку. Весь час до самої смерті матері вона з своїм чоловіком регулярно відвідували матір, яка постійно скаржилася, що не має взагалі догляду, всі чекають на її смерть, вона зазнає психологічного тиску, взагалі атмосфера в родині дуже не здорова. Відповідачка скористалася тим, що через тяжкий стан здоров'я матері, викликаним похилим віком та незадовільним матеріальним становищем, вона вельми потребувала піклування, але через поважні обставини не мала належного догляду з її боку. Відповідачка матір не доглядала, що можуть підтвердити численні свідки, залишала її одну в безпорадному стані, та скориставшись тим, що її мати через похилий вік та стан здоров'я не могла належним чином усвідомлювати та керувати своїми діями, змусила її скласти новий заповіт. Тому вона звернулася до суду за захистом своїх прав. Адвокат позивачки [PERSON] за угодою про надання правової допомоги [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх, посилаючись на обставини, викладені в позові. Адвокат відповідачки [PERSON] за договором про надання юридичної допомоги [PERSON] позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення. Представник третьої особи Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори надав суду лист про слухання справи без присутності представника нотаріальної контори (а.с.29). Вислухавши сторони, свідків, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. У судовому засіданні встановлено, що 26 жовтня 1999 року [PERSON] склала заповіт, згідно якого зробила розпорядження на випадок своєї смерті, і належний їй житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район в м. Підгородне по пров. Садовий, 10 заповідала [PERSON] та [PERSON] (а.с.13). Заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за № 964 (а.с.13). Окрім вищевказаного заповіту, 09 липня 2002 року [PERSON] склала ще один заповіт (серії ВАА № 200564), за яким зробила розпорядження на випадок своєї смерті, належний їй житловий будинок з надвірними забудовами та земельну ділянку, що розташовані за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район в м. Підгородне по пров. Садовий, 10 заповідала [PERSON] (а.с.68). Заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за № 692. 07 лютого 2004 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-КИ № 340376, яке було видано та зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського районного управління юстиції в Дніпропетровській області, про що 09 лютого 2004 року складено відповідний актовий запис за № 29 (а.с.6). Після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок з надвірними забудовами та земельну ділянку, що розташовані за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район в м. Підгородне по пров. Садовий, 10 та банківські вклади. В заповіті від 26 жовтня 1999 року було допущено помилку у написанні прізвища позивачки, а відтак рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 199/7136/13-ц від 23.09.2013 року було встановлено, що заповіт від 26 жовтня 1999 року, складений [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №964 належить [PERSON] (а.с.14). на підставі заяви [PERSON] було відкрито спадкову справу №264/2004. Однак, звернувшись в червні 2013 року до нотаріуса, [PERSON] дізналася, що вона не є спадкоємицею за заповітом, оскільки [PERSON] написала новий заповіт, яким все своє майно заповіла [PERSON], яка померла в травні 2013 року. 07 лютого 2014 року [PERSON] отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на обовязкову частину у спадщині, а саме: 1/4 частину грошових вкладів (а.с.9) та 1/4 частину будинку (а.с.10). [PERSON] не погоджується з заповітом від 09 липня 2002 року, в своєму позові наголошує, що оскаржуваний нею заповіт був вчинений матірю внаслідок впливу тяжких обставин, а тому суперечить волевиявленню її матері. Відповідно до\~ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем, а також заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст. 1251-1252 цього Кодексу. У відповідності до\~ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.\~ За змістом Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, визначено те, що заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними у даному Порядку. На бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках. Присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою. Свідками можуть бути особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: нотаріус; особи, на користь яких складено заповіт; члени сім'ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особу свідків, а саме: прізвище, ім'я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. З аналізу, як загальних норм ЦК України, які стосуються недійсності правочинів, так і спеціальних норм даного кодексу щодо недійсності заповіту, вбачається, що нікчемний правочин є різновидом недійсного правочину, підстави недійсності нікчемного правочину встановлені нормами ЦК України та іншими законодавчими актами. Визнання нікчемного правочину (заповіту) недійсним в судовому порядку не вимагається. Відповідно до ст. 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках ст. 1253 ЦК України. На підставі ч.ч. 1, 2 ст. 44 Закону України «Про натаріат», в редакції, що діяла на момент посвідчення заповіту, під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом або іншими документами, передбаченими ст. 43 цього Закону, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. Згідно ч. 1 ст. 56 Закону України «Про натаріат», нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України. З положень ст. 202, 1233 ЦК України, вбачається, що заповіт є одностороннім правочином, тобто дією однієї сторони, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 1254 ЦК України, передбачено, що заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт, а також скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Аналізуючи вище викладені обставини та норми діючого законодавства, суд прийшов до висновку, що оспорюваний заповіт вчинено в письмовій формі за допомогою технічних засобів, підписаний особисто спадкодавцем [PERSON], дієздатність якої перевірено. При оформленні даного заповіту були дотримані вимоги до форми заповіту, а саме, заповіт складено у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт підписаний особисто [PERSON] в присутності нотаріуса, при його складанні та посвідченні дотримано таємницю заповіту, відповідно до ст. 1255 ЦК України. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, при розгляді\~\~справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України, суд відповідно до ст. 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Так, ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2015 року по справі було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу (а.с.178). Однак, в квітні 2015 року та повторно в серпні 2015 року експертом було надано клопотання про надання додаткових матеріалів, а саме: копію лікарського свідоцтва про смерть з вказаною причиною смерті, оригінал медичної картки амбулаторного хворого на [PERSON] з поліклініки за місцем її проживання, довідку від лікаря психіатра за місцем проживання [PERSON] про те, що знаходилася вона на обліку у лікаря-психіатра. Сторони клопотання експерта не виконали та не надали додаткові матеріали, внаслідок чого ухвалою суду від 14 серпня 2015 року провадження по справі було поновлено для витребування вищевказаних доказів. Для всебічного розгляду справи, ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2015 року було витребувано документи, необхідні для проведення експертизи. Однак, на момент повторної подачі позивачкою клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, необхідні для проведення експертизи документи до суду не надійшли у звязку з їх відсутністю. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належним є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. Стороною позивача не було надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що спадкодавець [PERSON] не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час вчинення оспорюваного правочину, та доказів, що підтверджували б факт вчинення заповіту під впливом тяжких обставин (насильства чи не вільним волевиявленням), а тому з підстав, вказаних позивачем, даний правочин не може бути визнаний недійсним. З огляду на викладене, даючи юридичну оцінку поясненням, показам свідків та поданим по справі доказам, враховуючи те, що на момент посвідчення спірного заповіту нотаріусом було дотримано всіх вимог чинного законодавства суд дійшов до висновку, що підстави для визнання заповіту недійсним відсутні, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed