Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-05 00:00:00

В березні 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], ВАТ «Українська страхова компанія «Дженералі Гарант» (правонаступником якого є ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто»), треті особи - [PERSON], [PERSON], [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, посилаючись на те, що 13.02.2008 року о 08 год. 20 хв. в м. Ізмаїлі [PERSON], керуючи автомобілем «ЗАЗ DAEWOO», д/н [NUMBER], навпроти будинку №256Б по вул. Нахімова в м. Ізмаїлі не впевнившись в безпеці своїх дій, не уступивши дорогу автомобілю «БМВ 520», д/н [NUMBER], під керуванням позивачки, який рухався в попутному напрямку, та почав розворот, в результаті чого порушив правила дорожнього руху та скоїв зіткнення з автомобілем позивачки. В результаті зіткнення автомобіль «БМВ 520», належний позивачці отримав значні механічні пошкодження, а позивачка тілесні травми у вигляді «ЗЧМТ, струс головного мозку, астеноневротичний синдром». За даний фактом була проведена перевірка робітниками ДАІ та постановою від 27.02.2008 року у порушені кримінальної справи відмовлено. Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03.04.2012 року [PERSON] визнаний винним у вчинені правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП за фактом ДТП, яка мала місце 13.02.2008 року. Відповідно до страхового полісу №ВВ 2390491 від 12.09.2007 року ВАТ «Українська страхова компанія Дженералі Гарант» застрахувала цивільно-правову відповідальність у випадку завдання шкоди третім особам під час ДТП, яке відбулося за участю забезпеченого транспортного засобу - «ЗАЗ DAEWOO» М1 Т13110, д/н [NUMBER], 2006 року випуску. Страховиком за даним полісом є [PERSON], який 15.02.2008 року звернувся до Одеського філіалу ВАТ «Українська страхова компанія Дженералі Гарант» з заявою про виплату страхового відшкодування у зв'язку з ДТП, що відбулося 13.02.2008 року за участю водія [PERSON] Також [PERSON] звернулася до страхової компанії з заявою про виплату їй страхової суми за завдану матеріальну та моральну шкоду, проте їй було відмовлено у зв'язку з тим, що виплата страхової суми призупинена до визначення вини водія «ЗАЗ DAEWOO» М1 Т13110, д/н [NUMBER], 2006 року випуску - [PERSON] Згідно експертної оцінки на предмет визначення вартості матеріальної шкоди, завданої автомобілю «БМВ-520», матеріальна шкода становить 66 450 грн., в правильності оцінки матеріальної шкоди розписалися [PERSON], [PERSON] та [PERSON] У зв'язку з тілесними ушкодженнями позивачка була змушена проходити стаціонарний курс лікування в Дунайській басейновій лікарні м. Ізмаїла з 19.02.2008 року по 29.02.2008 року, в результаті чого було витрачено 280 грн. на обстеження та 371,92 грн. на ліки. Крім того, [PERSON] вказує, що в результаті неправомірних дій [PERSON] їй була завдана моральна шкода, яку вона оцінює в 5000 грн., яка полягає в тому, що позивачка з вини відповідача відчувала фізичні болі та страждання, до теперішнього дня відчуває страх, головні болі, на час лікування не могла турбуватися про неповнолітнього сина, який був змушений перебувати в квартирі один. У зв'язку з зазначеним, позивачка просить стягнути з ВАТ «Українська страхова компанія «Дженералі Гарант» суму матеріальної шкоди у розмірі 67101, 92 грн., 2 500 грн. моральної шкоди та судові витрати, а також з [PERSON] суму моральної шкоди у розмірі 2 500 грн. В ході розгляду справи позивач неодноразово змінювала позовні вимоги та в остаточному варіанті 27.03.2014 року представник позивача просив стягнути з ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 24 990 грн. в рахунок ремонту автомобіля, суму у розмірі 651,92 грн. на лікування, оплату вартості експертизи у розмірі 2 373,58 грн. та моральну шкоду у розмірі 2 500 грн., з [PERSON] суму матеріальної шкоди у розмірі 34 880 грн., моральну шкоду у розмірі 2 500 грн., судові витрати та витрати на правову допомогу у розмірі 3 000 грн. В судовому засіданні позивач та її представник - [PERSON] змінені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, заяв та клопотань до суду не надав. Представник [PERSON] вчетверте в судове засідання не з'явився, надав заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку з його участю в судовому засіданні в Болградському районному суді Одеської області. Представник ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, надав заяву про розгляд справи в його відсутність, в запереченнях на позов від 08.07.2013 (а.с. 47-48) позовні вимоги не визнав з тих підстав, що ДТП за участю автомобіля ДЕО, д/н [NUMBER] та автомобіля БМВ, д/н [NUMBER] відбулося понад п'ять років тому, відшукати матеріали страхової справи не вдалося. Згідно полісу №ВВ/2390491 цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована у ПАТ «УСК «Гарант-Авто». Відповідно до п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи». Ліміт відповідальності по даному полісу становить 25 500 грн. Згідно до п. 12.1. ст. 12 Закону страхове відшкодування зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Франшиза по даному полісу становить 510 грн. Отже, якщо судом буде встановлено дійсний розмір збитків, завданих власнику автомобіля БМВ, д/н [NUMBER], то розмір страхового відшкодування, яке повинно сплатити ПАТ «УСК «Гарант-Авто» не може перевищувати 24 990 грн. З урахуванням викладеного просив застосувати строк позовної давності та в задоволені позовних вимог відмовити. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, оскільки він не згоден з розміром матеріальної шкоди визначеної висновком експертизи. Третя особа [PERSON], в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, надав заяву в якій зазначає, що автомобіль БМВ - 520, 1993 року випуску, д/н [NUMBER] раніше належав йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER]. 30.08.2005 року він продав вказаний автомобіль своїй сестрі [PERSON], та у зв'язку з тим, що у нього не було можливості зняти його з реєстрації, він видав довіреність на право управління та повного розпорядження даним автомобілем. Довіреність була надана безстроково. Таким чином, [PERSON] є власником автомобіля БМВ, д/н [NUMBER] у зв'язку з чим отримала в Ізмаїльському МРЕВ ДАІ тимчасовий реєстраційний талон як власник автомобіля. Претензій до [PERSON] не має. Вважає, що її позовні вимоги є законними та обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Просить справу розглянути в його відсутність. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв та клопотань до суду не надав. Вислухавши пояснення позивачки та її представника, третю особу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Згідно ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Частина 2 цієї статті визначає, що під збитками розуміється, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ст. 1166 ЦК України шкода заподіяна майну фізичної особи неправомірними діями відшкодовується в повному обсязі особою, яка її заподіяла. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується винною особою. Як роз'яснено судам в п. п. 2, 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.92 р. з наступними змінами «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Згідно ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до ст.20 Закону України «Про страхування», серед обов'язків страховика визначено, що при настанні страхового випадку він має здійснити страхову виплату або страхове відшкодування у передбачений договором строк. Судом встановлено, що 13.02.2008 року о 08 год. 20 хв. в м. Ізмаїлі [PERSON], керуючи автомобілем «ЗАЗ ДЕО», д/н [NUMBER], навпроти будинку №256 Б по вул. Нахімова в м. Ізмаїлі не переконавшись у безпеці своїх дій, не поступився дорогою автомобілю «БМВ 520», д/н [NUMBER] під керуванням [PERSON], який рухався у попутному напрямку та почав розворот, чим порушив п. 10.1. Правил дорожнього руху, внаслідок чого скоїв зіткнення транспортних засобів. В результаті ДТП обидва транспортні засоби отримали механічні пошкодження, що підтверджується постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03.04.2012 року (а.с. 5). Зазначеною постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03.04.2012 року [PERSON] визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Відомості про те, що дана постанова суду оскаржувалась сторонами суду надано не було. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Згідно з ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Отже судом встановлено, що з вини [PERSON] сталася ДТП, в результаті якої автомобіль «БМВ - 520», д/н [NUMBER] під керуванням [PERSON] отримав механічні пошкодження. Як вбачається з довіреності від 30.08.2005 року (а.с. 6) [PERSON] уповноважує [PERSON] або [PERSON] керувати з правом тимчасового виїзду за кордон, а також розпоряджатися від його імені (продати, обміняти, здавати в оренду, заставляти в забезпечення його чи [PERSON] зобов'язань тощо) належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ [NUMBER], виданого і зареєстрованого Ізмаїльським МРЕВ Одеської області 18.05.2001 року. Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як вбачається зі ст. 317 ЦК України за змістом права власності власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Пунктом 1 ч. 1 ст. 395 ЦК України передбачено, що речовим правом на чуже майно є право володіння. За ст. 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Таким чином, особа, а саме [PERSON], яка хоч і не є власником, але має законне право володіння майном, тому має право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. Відповідно ст. 22.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Згідно свідоцтва про право власності (а.с. 86 ) автомобіль «ЗАЗ ДЕО», д/н [NUMBER] належить [PERSON] Як вбачається з полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності №ВВ/2390491 між [PERSON] та ВАТ «УСК «Дженералі Гарант», правонаступником якого є ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» укладений договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. (а.с.8) Згідно висновку №10 судової автотоварознавчої експертизи з приводу дослідження автомобіля БМВ 520, пошкодженого в результаті ДТП, матеріальна шкода, завдана власнику автомобіля при ДТП 13.02.2008 року встановлюється у розмірі 59870 грн. (а.с. 121 -125) За таких обставин, суд вважає, що до даних правовідносин необхідно застосовувати положення Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки він є спеціальним законом, а тому суд вважає, що обов'язок сплати майнової шкоди в межах ліміту відповідальності покладається на страхову компанію. Суд не приймаєдо уваги заперечення відповідача щодо задоволення позову у зв'язку із пропуском строку позовної давності, оскільки вважає, що строк не пропущений так як постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 03.04.2012 року [PERSON] визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення. Згідно епікризу [PERSON] знаходилася на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні ДББ з 19.02 по 29.02.2008 року з діагнозом «ЗЧМТ. Струс головного мозку 13.02.08. Астеноневротичний синдром» (а.с. 10). Як вбачається з наданих позивачкою квитанцій, накладних, товарних чеків вона витратила на лікування суму у розмірі 651,92 грн. (а.с. 10 зворот) За таких обставин, суд приходить до висновку, що з відповідача ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» підлягає стягненню на користь позивачки [PERSON] матеріальна шкода завдана пошкодженням автомобілю в сумі у розмірі 24 990 грн., та витрати на лікування в сумі 651, 92 грн. До даного висновку суд прийшов виходячи також з того, що відповідно до ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено відшкодування шкоди, заподіяної третій особі, а саме: при настанні страхового випадку страховик (ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто») відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи, а оскільки дана сума не виходить за межі ліміту вона підлягає стягненню саме з ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто», а не з [PERSON] Як роз'яснено судам в п. 19 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року з урахуванням змісту ст. 979 ЦК та ст. 16 Закону України «Про страхування» у разі настання страхового випадку страховик зобов'язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком і має оцінюватись судом у кожному конкретному випадку. Наприклад, несвоєчасне повідомлення страхувальником страховика без поважних на те причин про настання страхового випадку (пункт 5 частини першої ст. 989 ЦК, пункт 5 ч.1 ст. 991 ЦК) може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування у тому разі, якщо воно позбавило страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком. Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно зі ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. При цьому суд вважає, що різниця між розміром матеріальної шкоди визначеної у висновку експертизи та сумою страхового відшкодування, а саме 34 880 грн. (59870 грн. - 24 990 грн.) підлягає стягненню з [PERSON] на користь позивачки, оскільки дана сума перевищує ліміт відповідальності страховика, а також [PERSON] не надав суду належних доказів перебування у трудових відносинах з [PERSON] Що стосується вимог щодо стягнення моральної шкоди з відповідачів в розмірі по 2500 грн., з кожного, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди в наслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю і стражданнях які особа отримала в наслідок ушкодження здоров'я, у душевних стражданнях яких зазнала фізична особа в зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї, у душевних стражданнях які особа зазнала в зв'язку з приниженням її честі гідності та ділової репутації. Частиною 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань, погіршення здібностей особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. В Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 (зі змінами до пункту 9 внесеними постановою від 25.05.2001 р. № 5), роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру - немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, а також враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Оскільки судом встановлено, що діями відповідача [PERSON] позивачці було завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що в результаті ДТП позивачка відчувала фізичні болі та страждання, суд приходить до висновку, що вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню. Враховуючи факт заподіяння позивачці моральної шкоди, протиправність дій відповідача [PERSON], причинний зв'язок між такими діями та їх наслідками, вину відповідача [PERSON] в завданій моральній шкоді та ліміт відповідальності ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто», суд приходить до висновку, щодо необхідності стягнення з ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» на користь позивачки, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості у відшкодування моральної шкоди грошової компенсації в сумі 2500 грн., та з [PERSON] - 2500 грн. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 129 Конституції України, ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Що стосується витрат на проведення експертизи, суд приходить до висновку, що оскільки витрати на проведення судової експертизи є судовими витратами, а не шкодою, з ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» підлягає стягненню на користь позивачки половина витрат у сумі 1175,04 грн. Вирішуючи вимоги в частині стягнення витрат на правову допомогу, пов'язаних з розглядом справи, суд виходить з положень п.2 ч.2 ст.79, ст.ст.82, 88 ЦПК України, відповідно до яких, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог тощо. Стаття 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» за №4191-VІ від 20.12.2011 року передбачає, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не можуть перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Отже, аналіз наведених вище норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що з відповідача [PERSON] на корить позивача могли бути стягнені витрати на правову допомогу, яка надавалася лише у судовому засіданні і за наявності належних та допустимих доказів - під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] 18.02.2013 року уклала угоду з [PERSON] (а.с. 16). Згідно ст.7 Закону України «Про державний бюджет на 2013 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.2013 року становить 1147 гривень, 40% від зазначеної суми - 458,80 гривень, 3 01.01.2014 року - 1218 грн., 40 % від зазначеної суми - 487,20 грн. Вивченням матеріалів справи судом встановлено, що представник позивачки [PERSON] приймав участь у судових засіданнях 22.04.2013 року (тривалість судового засідання 2 хв.), 17.05.2013 (тривалість судового засідання 19 хв.), 31.07.2013 року - (тривалість судового засідання 2 хв.), 21.08.2013 року (тривалість судового засідання 5 хв.), 17.09.2013 року (тривалість судового засідання 25 хв.), 19.12.2013 (тривалість судового засідання 51 хв.), 27.03.2014 (тривалість судового засідання 3 хв.), 28.04.2014 (тривалість судового засідання 2 хв.), 02.06.2014 року (тривалість судового засідання 11 хв.), 17.07.20014 року (тривалість судового засідання 5 хв.), 06.08.2014 року (тривалість судового засідання 38 хв.). Таким чином, витрати на правову допомогу = х (40 % від заробітної плати) * у (час судового засідання) / 60 хв. Тобто, витрати на правову допомогу за участь у судових засіданнях складають 22.04.2013 року = 458,80 грн. * 2 хв. / 60 хв. = 15,29 грн. Аналогічно розраховані витрати на правову допомогу за участь у судовому засіданні 17.05.2013 року = 458,80 грн. * 19 хв. / 60 хв. = 145,29 грн., 31.07.2013 року = 458,80 грн. * 2 хв. / 60 хв. = 15,29 грн., 21.08.2013 року = 458,80 грн. * 5 хв. / 60 хв. = 38,23 грн., 17.09.2013 грн. = 458,80 грн. * 25 хв. / 60 хв. = 191,17 грн., 19.12.2013 року = 487,20 грн. * 51 хв. / 60 хв. = 414,12 грн., 27.03.2014 року = 487,20 грн. * 3 хв. / 60 хв. = 24,36 грн., 28.04.2014 року = 487,20 грн. * 2 хв. / 60 хв. = 15,29 хв., 02.06.2014 року = 487,20 грн. * 11 хв. / 60 хв. = 89,32 хв., 17.07.2014 року = 487,20 грн. * 5 хв. / 60 хв. = 40,60 хв., 06.08.2014 року = 487,20 грн. * 38 хв. / 60 хв. = 308,56 хв. Отже, загальна сума судових витрат за участь у судових засіданнях 22.04.2013 року, 17.05.2013 року, 31.07.2013 року, 21.08.2013 року, 17.09.2013 року, 19.12.2013 року, 27.03.2014 року, 28.04.2014 року, 02.06.2014 року, 17.07.2014 року, 06.08.2014 року становить 1 297,52 грн. (15,29 + 145,29 + 15,29 + 38,23 + 191,17 + 414,12 + 24,36 + 15,29 + 89,32 + 40,60 + 308,56). З урахуванням викладеного, виходячи з диспозитивності судового процесу, з [PERSON] на користь позивачки мають бути стягнуті витрати на правову допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 1 297,52 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial