Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-04 00:00:00

В березні 2014 року до суду звернувся позивач з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON], 3-ті особи: Перша Київська обласна державна нотаріальна контора, Києво-Святошинська районна державна нотаріальна контора, Горенська сільська рада Києво-Святошинського району, Київської області, в якому просив визнати недійсним заповіт, складений його батьком [PERSON] 08.06.1996 року, та скасувати свідоцтво про право на спадщину за цим заповітом, видане 18.05.2011 року Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою на ім`я [PERSON], мотивуючи вимоги тим, що він, позивач, є сином [PERSON] та [PERSON]. Окрім нього в сім`ї було ще двоє дітей - [PERSON], який помер [INFO], та [PERSON], який помер [INFO]. Всією родиною з 1965 року вони проживали в будинку [ADDRESS], який був побудований батьками позивача. В грудні 1984 року позивач переїхав до іншого будинку в с. Горенка, однак майже щодня навідував батьків та братів. В лютому 2002 року померла мати - [PERSON], однак а ні батько, а ні брати оформленням спадщини за померлою не займалися. В березні 2003 року помер батько - [PERSON], після смерті якого оформленням спадщини позивач не займався, оскільки вже не був зареєстрованим у [ADDRESS], а на запитання до брата - [PERSON], яким чином було оформлено право власності на будинок, останній відмовчувався та не давав чіткої відповіді. Лише після його смерті, [PERSON] стало відомо, що право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] його брат [PERSON] отримав на підставі заповіту, складеного батьком 08.06.1996 року, та отриманого згодом свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Інша половина спірного будинку також невідомим позивачу чином була оформлена на [PERSON], сина покійного брата позивача - [PERSON]. На підставі звернення позивача до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори для прийняття спадщини після смерті [PERSON], нотаріусом було заведено спадкову справу №192/2013, а пізніше з відповідними заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулись і сини [PERSON] - [PERSON] та [PERSON]. Предметом даного спору є заповіт, складений [PERSON] 08.06.1996 року, оскільки позивач вважає, що він підписаний не рукою його батька, а тому просить визнати даний заповіт недійсним та відповідно скасувати свідоцтво про право на спадщину, яке видане на підставі заповіту. При цьому, позивач вказує, що строк позовної давності ним не пропущений, адже про наявність заповіту йому стало відомо лише в 2013 році, після братової смерті. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, пояснивши, що позивач, при зверненні до суду з даним позовом, пропустив строк позовної давності, визначеної законом, оскільки про наявність заповіту йому стало відомо ще в 2003 році після смерті батька. Про заповіт йому повідомила мати відповідача [PERSON] - [PERSON]. Крім того, заповіт складено згідно вимог законодавства, а тому визнавати його недійсним немає підстав. Аналогічні пояснення до пояснень представника [PERSON] в судовому засіданні надала представник відповідача [PERSON] - [PERSON], яка вимоги позову також не визнала та просила відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд даної справи без його участі (Т.1, а.с.122). Представник Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Киїської області в судове засідання не з`явився, на адресу суду надійшла заява сільського голови, в якій він просить проводити розгляд даної справи у відсутність представника Горенської сільської ради (Т.1, а.с.86, 149, 223). Представник Першої Київської обласної державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, завідувач контори надав суду заву про розгляд справи у відсутність представника (Т.2, а.с.77). Представник Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, завідувач контори надав суду клопотання про розгляд справи у відсутність представника (Т.2, а.с.83). Заслухавши позивача та його представника, відповідача [PERSON] та його представника, представника відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову, виходячи з наступного. Як встановлено судом, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є синами [PERSON] та [PERSON] (Т.1, а.с.7, 9). Власником будинку [ADDRESS] з 1965 року був [PERSON], що підтверджується домовою книгою (Т.1 , а.с.11-14). У вказаному будинку були зареєстровані та проживали з 14.03.1966 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а пізніше і [PERSON] [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Горенською сільською радою Києво-Святошинського району (Т.1, а.с.8). Яв визначено ст.1233, 1247 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 151-1252 цього Кодексу. 08.06.1996 року в селі Горенка, Києво-Святошинського району, Київської області [PERSON] було складено заповіт, посвідчений секретарем виконкому Горенської сільської ради народних депутатів Києво-Святошинського району, Київської області Мазниченко Т.М., та зареєстрований в реєстрі за №64, відповідно до якого все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все, що належатиме [PERSON] на день смерті і на що за законом він матиме право, він заповідає у власність сину [PERSON] та онуку [PERSON] в рівних долях кожному (Т.1, а.с.20). [INFO] померла мати позивача - [PERSON], а [INFO] - батько, [PERSON] (Т.1, а.с.15). Як пояснила в судовому засіданні свідок [PERSON], яка є невісткою померлого [PERSON] та матір`ю [PERSON], після смерті [PERSON], нею та [PERSON] було знайдено описаний заповіт та особисто повідомлено позивачу про його існування. 18.05.2011 року державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори на підставі заповіту посвідченого секретарем виконкому Горенської сільської ради народних депутатів Києво-Святошинського району, Київської області 08.06.1996 року, зареєстрованого в реєстрі за №64, [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину, яка складається з 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS], з відповідною частиною господарських будівель і споруд (Т.1, а.с.19). Висновком судово-почеркознавчої експертизи №10630/10631/16-32, складеним 30.11.2016 року судовими експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (Т.2, а.с.53-60) встановлено, що підпис від імені [PERSON] у графі «Підпис» в оригіналі заповіту від імені [PERSON] від 08.06.1996 року, посвідченого Мазніченко Т.М., секретарем виконкому Горенської сільської Ради народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області, за реєстром №64, виконаний самим [PERSON] Допитаний в судовому засіданні експерт [PERSON], яка проводила вказане експертне дослідження, підтвердила, що підпис в оригіналі описаного заповіту, дійсно належить [PERSON] Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із ч.1, 2, 3 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно із ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст.231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Відповідно до ч.1,3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Як встановлено ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таким чином, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні вимоги щодо визнання заповіту [PERSON], складеного 08.06.1996 року, недійсним, оскільки відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи в графі «підпис» даного заповіту стоїть підпис саме [PERSON], а інших доказів, які б спростовували дійсність даного правочину, судом не встановлено. Відповідно і для задоволення вимоги про скасування свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом у суду також відсутні підстави.

Outcome: dismissed