Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-17 00:00:00

В березні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого вказала на те, що 19 липня 2018 року між нею та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташовується в [ADDRESS] . На час укладення даного договору купівлі-продажу [PERSON] запевнив, що земельна ділянка, призначена для обслуговування 1/5 частки житлового будинку не приватизована та повідомив, що ніяких правовстановлюючих документів на земельну ділянку немає. В подальшому, в серпні 2018 року [PERSON] повідомив, що під час прибирання вдома знайшов державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №611027, виданий на ім`я його дружини [PERSON] , яка померла. [PERSON] запропонувала [PERSON] оформити права на земельну ділянку в порядку спадкування після смерті [PERSON] та подарувати на її користь. Проте, [PERSON] відмовився, мотивуючи це тим, щоб [PERSON] самостійно займалась питанням щодо оформленням права власності на земельну ділянку. [PERSON] вважає, що [PERSON] фактично прийняв у спадщину спірну земельну ділянку шляхом управління нею, що свідчить про набуття ним права власності на земельну ділянку. Тому [PERSON] просить визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,1635 га з кадастровим номером 3220886401:01:019:0019 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташована за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав та просив суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями по вручення поштових відправлень (а.с.33,38). Відзив на позов не надав та про поважні причини неявки до суду не повідомив. Представник Рогозівської сільської ради Бориспільського району Давиденко С.С. не заперечував проти задоволення позовних вимог. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилась та свої пояснення щодо позову не надала. Про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому порядку (а.с.34,39). Заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, дослідивши докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 19 липня 2018 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Науменко Л.Г., зареєстрований в реєстрі за №1518. За умовами якого [PERSON] відчужив на користь [PERSON] 1/5 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] (а.с.8). На підставі цього договору [PERSON] зареєструвала право власності на 1/5 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.9). З доводів позивача вбачається, що на час укладення договору купівлі-продажу частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [PERSON] запевнив, що земельна ділянка під житловим будинком, яка призначена для обслуговування відповідної частки житлового будинку є неприватизованою. Проте, в подальшому, а саме в серпні 2018 року [PERSON] повідомив, що під час прибирання вдома знайшов державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1635 га з кадастровим номером 3220886401:01:019:0019 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, виданий на ім`я [PERSON] Незважаючи на це, [PERSON] відмовився оформити право власності на дану земельну ділянку в порядку спадкування після смерті [PERSON] та відчужити її на користь позивача. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. За змістом ч.1 ст.80 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). У відповідності до ч.1 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно положення ч.4 ст.120 цієї ж статті ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Встановлено, що власником спірної земельної ділянки площею 0,1635 га з кадастровим номером 3220886401:01:019:0019 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, яка розташовується в [ADDRESS] є [PERSON] , що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №611027 (а.с.13). Відповідно до правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України у справі №6-253цс16 від 13 квітня 2016 року, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Як роз`яснив Верховний Суд України в Аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ, вирішуючи спори про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд повинен з`ясовувати, зокрема: чому це питання не було вирішено в договорі; можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатка до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку; чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження. Так, за змістом договору купівлі-продажу частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 19 липня 2018 року вбачається, що сторони по справі не визначили в умовах договору питання щодо переходу права власності на частину земельної ділянки, необхідної для повноцінного обслуговування 1/5 частки нерухомого майна, тобто житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд. Вказана обставина зумовлена тим, що як на час укладення договору купівлі-продажу частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 19 липня 2018 року, так і станом на час розгляду даної справи в суді [PERSON] не є власником спірної земельної ділянки. Оскільки не оформив у встановленому законом порядку право власності на неї після смерті [PERSON] Тобто предметом вказаного договору слугував лише будинок, питання про передачу (дарування) у власність земельної ділянки, на якій розташований цей будинок (для обслуговування житлового будинку) при укладанні цього договору не вирішувалося. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог [PERSON] , зважаючи на те, що її твердження про фактичне прийняття спадщини [PERSON] у вигляді земельної ділянки після смерті [PERSON] є виключно її припущенням, яке не підтверджено жодними належними та допустимими доказами. З огляду на це, при укладенні договору купівлі-продажу нерухомого майна у даному випадку частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами [PERSON] не міг відчужити також відповідну частину земельної ділянки, необхідної для обслуговування нерухомого майна, зважаючи на те, що він не набув право власності на неї у порядку, передбаченому чинним законодавством. Крім цього, суд вважає за необхідне звернути увагу також на ту обставину, що навіть у випадку встановлення обґрунтованості позовних вимог [PERSON] вона має право на набуття лише 1/5 частини спірної земельної ділянки. На відміну від того, що за змістом позовних вимог [PERSON] просить визнати за нею право власності на всю земельну ділянку. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З квитанцій від 06 грудня 2018 та від 28 січня 2019 року (а.с.1,2) вбачається, що при пред`явленні позову [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 768 гривень 40 копійок. Зважаючи на те, що у задоволенні пред`явленого нею позову відмовлено у повному обсязі, тому підстави для відшкодування судових витрат відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed