Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

В березні 2020 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог зазначив, що 08 квітня 2020 року він рухався на своєму транспортному засобі по проспекту Нікопольський в місті Маріуполі та його було зупинено працівниками поліції, а саме командиром взводу №1 Управління патрульної поліції в Донецькій області старшим лейтенантом Галалу С.Г., та складена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, за порушення пунктів 9.2 а та 9.2. б Правил дорожнього руху, за частиною 2 статті 122 КУпАП та накладено штраф у розмірі 425 гривень. Не погоджуючись із вказаною постановою [PERSON] звернувся до суду із адміністративним позовом, який рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 17.07.2020 року був задоволений та постанова у справі про адміністративне правопорушення від 08.04.2020 року серії ВР №079093 про накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 гривень була визнана протиправною та скасована. Справа про адміністративне правопорушення відносно позивача закрита. Вважає, що своїми діями відповідачі порушили його права та завдали моральну шкоду. В обґрунтування заподіяння моральної шкоди та її стягнення посилається на положення статті 56 Конституції України, частину 3 статті 19 Закону України «Про національну поліцію», статті 1166, 1167, 1174 ЦК України. Вказує, що шкода, яка спричинена йому незаконною постановою працівника поліції, який виконував свої посадові обов`язки відповідно до наданих законодавством повноважень і в рамках Закону України «Про національну поліцію», компенсуються державою за рахунок державного бюджету, а відповідне рішення суду виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Вважає, що необґрунтоване та незаконне складання відносно нього постанови за порушення ПДР України свідчить про незаконність дій посадової особи, яка ініціювала та здійснювала вказане провадження. Внаслідок складання відносно позивача незаконної постанови йому була спричинена моральна шкода, оскільки був несправедливо покараний за те, що не вчиняв та не порушував ПДР. Дії співробітника поліції спричинили йому моральну шкоду, оскільки позивач вимушений був найняти адвоката, витрачати гроші, відвідувати судові засідання, у зв`язку із чим перебував у моральному напруженні, погіршився сон, нормальний ритм життя. При цьому працівник поліції не взяв до уваги пояснення позивача та заявлені клопотання, виявляв зневагу, насміхався, чим допустив приниження гідності як людини, який є водієм більше двадцяти років. Позивач самостійно виховує неповнолітнього сина, має скрутне фінансове становище, його сім`я отримує соціальну допомогу як малозабезпечена сім`я. Також він має слабке здоров`я, гіпертонічну хворобу другого ступеню та цукровий діабет. Заподіяну моральну шкоду оцінює в 20000,00 гривень, які просить стягнути з Держава Україна через Державну казначейську службу України та Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції за рахунок коштів державного бюджету України шлязом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору в розмірі 840,80 гривень та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2100,00 гривень просить стягнути з відповідача. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що зранку 08 квітня 2020 року він рухався по проспекту Нікопольський в місті Маріуполі на своєму автомобілі Хюндай Акцент та поруч із трамвайною зупинкою Доменна його зупинили працівники патрульної поліції, які повідомили, що ним були порушенні правила дорожнього руху та здійснювалась агресивна їзда. [PERSON] не погодився із звинуваченнями. Після цього йому пояснили норми, які він порушив та попросили надати документи. Після надання документів працівник поліції пішов до свого службового автомобіля складати постанову. При цьому [PERSON] вимагав надати йому адвоката та відеодоказ вчинення правопорушення. Відеодоказ був наданий для огляду, але адвокатом не забезпечили. Не погоджуючись із винесеною постановою він звернувся до суду із позовом, неодноразово приходив до суду до органів державної виконавчої служби, витрачав багато свого особистого часу, внаслідок чого погіршився стан здоров`я. Виходячи із стану економіки, курсу долара та затраченого часу заподіяну моральну шкоду позивач оцінює в 20 000,00 гривень. Представник відповідача Управління патрульної поліції в Донецькій області Міхайленко І.С. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав письмовий відзив на позов, в якому зазначив про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди та відсутність протиправності дій з боку працівників поліції під час складання постанови. Скасування постанови про накладення адміністративного стягнення не свідчить про неправомірність дій з боку працівників поліції. Рішенням районного суду м.Маріуполя постанова скасована, жодних висновків чи оцінки діям посадових осіб вказаним рішенням суду не визнавалось. Постанова інспектора патрульної поліції, яка була скасована рішенням суду, жодним чином не завдала моральної шкоди позивачу. Доказів неправомірності дій працівником поліції відносно [PERSON] до суду надано не було. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Наголошував на тому, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів того, що поліцейським було вчинено неправомірні дії чи бездіяльність відносно нього, а також що йому завдана моральна шкода та причинно-наслідковий зв`язок між протиправністю дій та завдання шкоди. Протиправних чи неправомірних дій поліцейських під час виконання службових обов`язків судами не визнавалось та відповідні рішення відсутні. Крім того розгляд відповідних правовідносин віднесено до юрисдикції окружних судів, а не місцевих. Тому надане позивачем рішення суду не є достатнім доказом неправомірності рішень, дій чи бездіяльності відповідача та нанесення позивачу моральної шкоди. Також вказував про недоведеність понесених витрат на правову допомогу та відсутність достатніх доказів обґрунтованості їх розміру. Представник відповідача Державної казначейської служби України Носенко С.В. в судове засідання не прибув, надіслав до суду відзив, в якому позовні вимоги не визнав, вказавши про необґрунтованість позовних вимог та відсутність всіх елементів складу цивільного правопорушення, які відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності необхідні для відшкодування будь-якої шкоди. Державна казначейська служба України незаконних дій щодо позивача не здійснювала, незаконних рішень не приймала, а тому матеріальну шкоду позивачу заподіяти не могло. На підставі цього просив відмовити у позові. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов наступних висновків. Встановлено, що постановою у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не автоматичному режим, серії ВР №079093 від 08 квітня 2020 року командиром взводу №1 роти тактико-оперативного реагування Управління патрульної поліції в Донецькій області Галалу С.Г. водія [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КпАП України, зокрема за те, що він 08 квітня 2020 року о 08.00 годині, керуючи автомобілем Hyundai Accent державний номерний знак [NUMBER] по пр.Нікопольському в Кальміуському районі м.Маріуполя та біля будинку №75 здійснив поворот праворуч, перестроювання з крайньої правої смуги в середню та здійснив зупинку транспортного засобу не подаючи при цьому сигналів світловим покажчиком повороту, чим порушив п.п.9.2. «а» та «б» ПДР України. Відповідно до даної постанови на [PERSON] було накладено штраф в сумі 425 гривень. Не погоджуючись із даною постановою [PERSON] звернувся до суду із позовом про її скасування. Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 17 липня 2020 року по справі №264/2501/20 провадження №2-а/264/113/2020 та додатковим рішенням від 30 листопада 2020 року позов [PERSON] до командира взводу №1 Управління патрульної поліції в Донецькій області Галалу С.Г. з приводу рішення суб`єкта владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності - задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ВР № 079093 від 08 квітня 2020 року про накладення на [PERSON] адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КпАП України. Справу про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ч.2 ст.122 КУпАП - закрито. Стягнуто з Головного управління національної поліції України в Донецькій області за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 420,40 грн. Причиною для звернення позивачем до суду із позовом послугувало винесення працівником патрульної поліції постанови про порушення правил дорожнього руху, яка в подальшому була оскаржена особою, та визнана протиправною і скасована судом. Підставою для скасування постанови інспектора поліції відповідно до мотивувальної частини рішення суду була недостатність доказів безпосереднього вчинення правопорушення водієм та відсутність на відеозаписі факту порушення вказаних у постанові пунктів Правил дорожнього руху. Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності врегульовані статтею 286 КАС України. Відповідно до частини 3 статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення. Відповідно до даної статті межі втручання суду в дискрецію суб`єкта владних повноважень, якому відповідно до положень КУпАП надано право розглядати справи про адміністративні правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, зводяться лише до можливості скасування рішення суб`єкта владних повноважень у зв`язку із його протиправністю внаслідок недоведеності вини особи. Тобто із даної процесуальної норми вбачається, що до компетенції місцевого загального суду як адміністративного під час розгляду справ про оскарження постанов у справах про притягнення до адміністративної відповідальності належить лише право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення. При цьому визнання дій або бездіяльності і так само рішення суб`єкта владних повноважень неправомірним перебуває поза процесуальними рамками місцевого загального суду при розгляді такої категорії справ. Такі дії, відповідно до частини 2 статті 20 КАС України, можуть бути предметом розгляду лише Окружного адміністративного суду. Проте позивачем не було представлено рішення Окружного адміністративного суду, яким би було встановлено неправомірність дій суб`єкта владних повноважень під час складання та винесення оскарженої постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ВР № 079093 від 08 квітня 2020 року про накладення на [PERSON] адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн. А сам факт скасування такої постанови рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 17 липня 2020 року по справі №264/2501/20 провадження №2-а/264/113/2020 та додатковим рішенням від 30 листопада 2020 року не свідчить про автоматичність та преюдиціальність неправомірності дій з боку працівника поліції під час її винесення, оскільки вказана постанова була скасована лише у зв`язку із недоведеністю вчинення адміністративного правопорушення, при цьому судом не було встановлено фактів невідповідності дій вимогам закону з боку працівників поліції під час складання постанови. Таких дій також не встановлено і під час розгляду даної справи. Так, судом були дослідженні матеріали судової справи №264/2501/20 (провадження №2-а/264/113/2020), а також наявній там відеозапис з нагрудної камери працівників, які здійснили зупинку транспортного засобу [PERSON] та проводили розгляд справи про адміністративне правопорушення. Відповідно до наданого відеозапису працівниками поліції, зокрема старшим лейтенантом поліції Галалу С.Г., було зупинено транспортний засіб Хюндай акцент, водієм якого був [PERSON] . Працівник поліції повідомив водію причину зупинки та суть допущеного порушення правил дорожнього руху, попросив для огляду водійське посвідчення та документи на автомобіль. Після надання йому водієм документів працівник поліції оголосив про початок розгляду на місці справи про адміністративне правопорушення, роз`яснив позивачу процесуальні права та вислухав клопотання, зокрема, було представлено водію на огляд відеозапис з відео реєстратора службового автомобіля. Після чого працівник поліції розглянув справу на місці та виніс постанову про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу. Екземпляр прийнятої постанови було запропоновано отримати [PERSON] , проте він відмовився та попросив направити йому поштовим зв`язком. Після цього спілкування працівників поліції та [PERSON] було припинено. При цьому судом не встановлено вчинення працівниками поліції будь-який дій, про які зазначено в позові, щодо приниження честі та гідності [PERSON] та порушення його прав, в тому числі процесуальних, передбачених статтею 268 КУпАП, а також вчинення зневаги як до колишнього співробітника МВС. Навпаки, позивач неодноразово звертав увагу працівників поліції, що він є колишнім працівником органів внутрішніх справ, намагаючись переконати у неправомірності їх дій. Оцінка дій працівника поліції також була предметом розгляду Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області по адміністративній справі №264/2501/20 (провадження №2-а/264/113/2020) та не виявлено прямих порушень діючого законодавства з боку суб`єкта владних повноважень. Згідно ч.1 ст.81, ч.4 ст.82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Законом визначено, що обов`язок відшкодувати завдану потерпілому шкоду покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю службової особи органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, інші докази. Таким чином, з урахуванням положень ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, обов`язок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади виникає саме у держави, а не в органу державної влади, посадовою чи службовою особою якого є особа, чиїми незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю завдано шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК України, учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Згідно з ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості ( ч.3 ст.23 ЦК України). Згідно положень ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною 2 статті 1167 ЦК України, встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Відповідно до положень зазначеної статті, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювана. Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явиш заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльність інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку із ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку із незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми та при настанні інших негативних наслідків. Що стосується постанови у справі про адміністративне правопорушення, то статтею 56 Конституції України та ст.1174 ЦК України закріплено принцип відповідальності держави або місцевого самоврядування за шкоду, завдану юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, яка відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Як вже зазначалось, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у виді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1174 Цивільного кодексу України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі N 920/715/17 та постановах Верховного Суду від 17.10.2019 у справі N 908/2202/18, від 02.03.2020 у справі N 910/434/19 та від 09.04.2020 у справі N 908/690/19. Таким чином, умовою застосуванням судом цивільно-правової відповідальності за вказаною правовою нормою, яка поширюється на не договірні зобов`язання, що виникають із правопорушень (деліктні) правовідносини, є встановлення факту неправомірності рішення, дії чи бездіяльності службової або посадової особи зазначених органів. Сам факт скасування постанови та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення з підстав недоведеності вини особи не є в подальшому безумовною підставою для відшкодування моральної та матеріальної шкоди та не вказує жодним чином на неправомірність дій посадових чи службових осіб органів державної влади. Виходячи з положень ст.ст.15, 16 ЦПК України та частини 2 ст.20, 268 КАС України, вирішення питання щодо правомірності рішень, дій чи бездіяльності службових або посадових осіб органів державної влади віднесено до компетенції окружних адміністративних судів, а тому суд в порядку цивільного судочинства не може визнати правомірними чи неправомірними дії або бездіяльність службових або посадових осіб органів державної влади, як суб`єктів владних повноважень, так як визнання неправомірності дій не віднесено до компетенції цивільних судів. Оскільки рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб вважаються правомірними, поки не встановлено протилежного, а такий факт може бути встановлено лише в порядку адміністративного судочинства, суд загальної юрисдикції не може робити висновків щодо неправомірності чи протиправності дій або бездіяльності органів державної влади стосовно складання постанови про адміністративне правопорушення. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Відповідно до п.п.5,8 ч.1 ст.23 Закону України «Про національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань здійснює своєчасне реагування на заяви та повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події; у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання. Положеннями п.5 статті 213 КУпАП та статтею 222 КУпАП органам Національної поліції надано право розглядати справи про адміністративні правопорушення, в тому числі, передбачені ч.2 статті 122 КУпАП, за вчинення якого відносно [PERSON] винесена постанова. Підзаконними нормативним актами: Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженого наказом МВС від 07.11.2015 № 1395 та Положенням Про патрульну службу МВС, затверджену наказом МВС від 02.07.2015 № 796 визначені повноваження та компетенція поліцейського під час несення служби та виявлення адміністративного правопорушення. Надано право зупиняти водіїв та здійснювати розгляд справи про адміністративне правопорушення на місці вчинення, а також накладати адміністративне стягнення. Тобто в судовому засіданні не доведено, що працівник поліції під час винесення оскаржуваної постанови діяв в порушення діючого законодавства, а його дії носили неправомірний характер. Виходячи з аналізу вказаного законодавства, позивачем не доведено вчинення неправомірних дій з боку працівників поліції. Також суд відзначає, що позивач не перебував під судом і слідством, його права не були порушені чи обмежені, він самостійно, реалізуючи своє право на оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, звернувся до суду з позовом про скасування постанов про притягнення його до адміністративної відповідальності. Жодних доказів на підтвердження заподіяння саме діями відповідача позивачу моральної шкоди, неправомірності таких діянь відповідача та наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача позивачем суду не надано. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів які б підтверджували факт спричинення йому моральної шкоди та наявності причинно-наслідкового зв`язку. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. В обгрунтування позовних вимог про заподіяння моральної шкоди позивач посилався на те, що в результаті притягнення його до адміністративної відповідальності у нього погіршився стан здоров`я та сон та нормальний ритм життя. А також призвело до витрачання додаткових коштів на відновлення порушених прав. В підтвердження позовних вимог позивачем надано посвідчення пенсіонера МВС, довідка про отримання соціальної допомоги, свідоцтво про народження неповнолітнього сина [INFO] , довідку про склад сім`ї, довідку результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках від 26.05.2005 року та свідоцтво про хворобу від 18.05.2005 року Проте позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо наявності причинного зв`язку між притягненням його до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху та погіршенням здоров`я, оскільки останні докази стану здоров`я та звернення за медичною допомогою були надані лише за 2005 рік. Фактів звернення позивача за медичною допомогою або погіршення стану здоров`я після складання оскаржуваної постанови 08 квітня 2020 року матеріали справи не містять. З приводу понесення додаткових витрат на відновлення порушених прав та винесення оскаржуваної постанови, то вказані доводи також судом відхиляються, адже постанова про накладення адміністративного стягнення була оскаржена в судовому порядку та позивач не поніс витрати по сплаті штрафу, а судовий збір за рішенням суду стягнутий на користь позивача. Витрат на правовому допомогу позивачем заявлено не було, що свідчить про безпідставність заподіяння моральної шкоди внаслідок понесення матеріальних витрат, які могли бути відшкодовані в порядку передбаченому КАС України. З урахуванням встановлених у справі обставин, суд доходить висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження порушення стосунків позивача з іншими людьми, у приниженні його честі та гідності, моральних страждань та інших негативних наслідків, на які посилається позивач і які, на думку позивача, настали внаслідок незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності. Сам факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] , щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, не може вважатися доказом заподіяння йому моральної шкоди та підставою для стягнення моральної шкоди. На думку суду, за існуючих обставин справи, констатація судом у судовому рішенні факту протиправності та скасування рішення про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ВР № 079093 від 08 квітня 2020 року про накладення на [PERSON] адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн за частиною 2 статті 122 КУпАП із закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] , за даних умов є достатньою і справедливою сатисфакцією у зв`язку притягненням останнього до адміністративної відповідальності. На підставі цього судом не встановлено необхідним умов, передбачених статтею 1174 ЦК України, для відшкодування моральної шкоди, а тому позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки їх обґрунтованість в судовому засіданні не доведена.

Outcome: dismissed