Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача [PERSON]. З урахуванням уточнених 31 жовтня 2018 року позовних вимог позивач просить суд стягнути відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором в розмірі 40175,81 грн. та судовий збір по справі в сумі 1762,00 грн. В обґрунтування позову зазначає, що між Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] була укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт від 09 грудня 2014 року. На підставі даної угоди [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 17501,25 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими АТ КБ «ПриватБанк» Умовами та правилами, тарифами, складають між нею та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. У порушення умов договору відповідач [PERSON] зобовязання належним чином не виконала, тому, станом на 03 квітня 2018 року за нею існує заборгованість за кредитним договором у розмірі 40175,81 грн. Сума заборгованості складається з заборгованості за кредитом в розмірі 14517,88 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом в розмірі 7100,24 грн., заборгованості по комісії в розмірі 17374,08 грн., штрафів відповідно до п.2.2 Генеральної угоди в розмірі 1183,61 грн. У судове засідання представник позивача надав заяву, в якій просить суд розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання надала заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги визнає частково, в частині стягнення з неї заборгованості за кредитом в розмірі 14517,88 грн. та заборгованості по процентах за користування кредитом в розмірі 7100,24 грн. В частині позовних вимог про стягнення з неї заборгованості за пенею та комісією не визнає та просить суд відмовити у їх задоволенні, так як сума комісії взагалі не передбачена генеральною угодою від 09 грудня 2014 року. Крім того, просить суд звернути увагу на виписку по її картковому рахунку, де відсутні операції щодо нарахування пені та комісії, натомість в деталях операції щомісячно нараховується штраф у розмірі 580,71 грн. починаючи з вересня 2015 року, що значно відрізняється від розрахунку неустойки доданої до позовної заяви. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Дійсно, відповідач по справі [PERSON] отримала кредит, відповідно до укладеної Генеральної угоди від 09 грудня 2014 року, в розмірі 17501,25 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, з відсотковою ставкою за користування кредитними коштами в розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення до 31 грудня 2017 року. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб, яке знаходиться в матеріалах справи, [PERSON] 23 грудня 2017 року уклав шлюб з [PERSON]. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON]. Відповідач [PERSON] користувалась кредитними коштами, однак не в повному обсязі і не своєчасно сплачувала кредит, а тому станом на 03 квітня 2018 року у неї виникла заборгованість, яка відповідно до розрахунку позивача становить 40175,81 грн., та складається з наступного: 14517,88 грн. заборгованість за тілом кредиту; 7100,24 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом; 17374,08 грн. заборгованість за комісією; 1183,61 грн. штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди. Враховуючи те, що у [PERSON] перед АТ КБ «ПриватБанк» існує заборгованість, яка нею добровільно не сплачується, а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, суд приходить до висновку про її стягнення з відповідача. Вирішуючи питання про визначення складових заборгованості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом в розмірі 14517,88 грн., заборгованість по процентах за користування кредитом в розмірі 7100,24 грн., які визнані відповідачем у повному обсязі. Згідно п.2.2. Генеральної угоди відповідно до ст.ст. 212, 611, 651 ЦК України при порушенні позичальником строків погашення зазначених у цій Генеральній угоді, Умовах та правилах, більше ніж на 31-й день за зобовязаннями, строк яких не наступив. Сторони узгодили, що строк повернення кредиту рахується 32-ий день з моменту виникнення порушення. Заборгованість по кредиту починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф в розмірі 1183,61 грн. Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] штраф відповідно до п.2.2. Генеральної угоди в розмірі 1183,61 грн. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача комісії, то вони не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з умов кредитного договору позивачу надано кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини пятої статті 11, частин першої, другої, пятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачяться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Зважаючи на те, що кредитним договором не передбачено переліку послуг, що надаються взамін за сплату комісії за обслуговування кредиту, така умова договору є невідповідною до вимог законодавства. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс 16, Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. З огляду на вказане, положення про комісію кредитного договору є несправедливими умовами, прийнятими в порушення ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є дисбаланс в правах позивача та відповідача, що також ставить в тяжке, несправедливе становище споживача в договірних зобов'язаннях і таким, що не має братись до уваги. Суд не приймає до уваги ствердження відповідача [PERSON] про невжиття банком заходів щодо зменшення розміру заборгованості за кредитним договором та зволікання останнім зі зверненням до суду, так як сума процентів за користування кредитом, яку позивач просить стягнути з відповідача є значно меншою ніж сума заборгованості за тілом кредиту, тому суд не вбачає підстав для їх зменшення та вважає, що дані вимоги є законними, обґрунтований та такими, що заявлені в межах строків позовної давності. На підставі ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог за подання до суду позовної вимоги майнового характеру юридичною особою з ціною позову 40175,81 грн. у розмірі 1000 грн. 02 коп. (22801,73 грн. : 40175,81 грн. х 1762).

Outcome: partial