Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-15 00:00:00

в березні 2020 року до Шевченківського районного суду м.Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Державної установи «Київський слідчий ізолятор» в якому просила визнати за нею право користування житловим приміщенням, а саме кімнатою [ADDRESS] ; визнати позивача наймачем кімнати по вказаній адресі замість попереднього наймача, померлого [PERSON] ; зобов`язати відповідача укласти договір найму вказаного житлового приміщення з позивачем. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 16.02.2005 Київським слідчим ізолятором управління Державного департаменту з питань виконання покарань в м. Києві та Київській області (№13) видано ордер на жиле приміщення №18 на ім`я [PERSON] з сім`єю: дружина - [PERSON] , син - [PERSON] , які заселились у вказану кімнату гуртожитку. Натомість, [INFO] чоловік позивача [PERSON] - [PERSON] помер, а позивач проживає у вказаній квартирі з моменту заселення і по даний час як його член сім`ї, весь час здійснює плату за користування цим приміщенням та за комунальні послуги. Зазначає, що у січні 202 року позивач зверталась до відповідача із заявою щодо укладення договору найму внаслідок смерті попереднього наймача, однак зазначений лист було проігноровано. За вказаних обставин, посилаючись на приписи ст.ст. 4, 63-64,106 ЖК УРСР, ст.ст. 15, 814 ЦК України, позивач звернулась до суду з цим позовом, який просила задовольнити у повному обсязі. Ухвалою від 23.02.2020 позивачу надано строк для усунення недоліків позову. Ухвалою від 29.04.2020 відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Під час проведення підготовчого провадження було задоволено клопотання сторони позивача про виклик та допит свідків. Відзив на позов не було прийнято через відсутність доказів його направлення позивачу та порушення строків його подання. 12.08.2020 ухвалою суду відмовлено відповідачу у задоволенні клопотання про витребування доказів. Ухвалою від 12.08.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача та позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував, пояснив, що позивач зберігає за собою інше житлове приміщення за адресою реєстрації по [ADDRESS] , а доказів, що вона проживає в гуртожитку, яке є відомчим житлом і видавалось для проживання [PERSON] із сім`єю тільки на час його роботи в СІЗО. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 16.02.2005 Київським слідчим ізолятором управління Державного департаменту з питань виконання покарань в м. Києві та Київській області (№13) видано ордер на жиле приміщення кімнату [ADDRESS] , житловою площею 16,5 кв.м. на ім`я [PERSON] з сім`єю: дружина - [PERSON] , син - [PERSON] , які заселились у вказану кімнату гуртожитку (а.с.4). Також судом встановлено, що ордер виданий на підставі рішення кадрової комісії Київського слідчого ізолятора управління Державного департаменту України в м. Києві та Київської області (13) від 16.02.2005 року протокол №2, та надає право займати житлове приміщення робітниками, службовцями та іншими громадянами тільки в період роботи в установі (а.с.4). Судом встановлено і не заперечувалось сторонами, що саме чоловік позивача [PERSON] був співробітником Київського слідчого ізолятора управління Державного департаменту України в м. Києві та Київської області (13), вподальшому був звільнений у зв`язку із виходом на пенсію, Судом встановлено, що позивач [PERSON] була дружиною [PERSON] і вселялась до кімнати в гуртожитку як член його сім`ї. Також встановлено, що [PERSON] помер [INFO] (а.с.7,8). Судом встановлено, що з 1995 року (з часу прописки) і на час звернення до суду та розгляду справи, місце проживання позивача [PERSON] було зареєстроване за адресою: [ADDRESS] та зберігалось за нею і на час звернення до суду із вказаним позовом (а.с.5). Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилалась, зокрема, на ту обставину, що вона має право користування вказаною кімнатою в гуртожитку як член сім`ї померлого наймача відповідно до ч.2 ст. 106 ЖК УРСР. Надані стороною позивача акт про встановлення факту проживання від 16.01.2020 це підтверджують, а копії квитанцій до прибуткових касових ордерів підтверджують оплату квартплати за вказані періоди частково: за 2019, 2018, 2017 та 2014 роки (а.с.13-14). Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (стаття 64 ЖК Української РСР). Згідно зі статтею 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. При вирішенні спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен перевірити дотримання встановленого порядку їх вселення, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача й інші обставини, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Не може бути визнано право користування жилим приміщенням за особою, яка зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. Частиною першою статті 106 ЖК Української РСР встановлено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Частина друга вказаної норми передбачає, що у разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Вказане узгоджується із викладеним у відповідній постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 лютого 2020 року по справі № 761/27875/16-ц. В даному випадку слід окремо зазначити, що з 1995 року (з часу прописки) і на час звернення до суду та розгляду справи, позивач [PERSON] зберігає за собою право на проживання і користування житлом за місцем своєї регістрації за адресою: [ADDRESS] (а.с.5). Крім того, за вказаною адресою за позивачем зареєстровано право власності на 1/2 частину вказаного нерухомого майна, про що нею було особисто повідомлено безпосередньо в судовому засіданні на відповідне питання суду. Позивач посилається на ту обставину, що вона зверталась до відповідача із заявою про укладення (внесення змін) до договору найму в січні 2020 року (а.с.9,10). Разом із тим, письмової відповіді на вказане звернення матеріали справи не містять. Матеріали справи також не містять і доказів щодо взагалі наявності договору найму між [PERSON] (як за його життя на час роботи у відповідача, так і після його звільнення в 2010 році до часу смерті в 2018 році). При цьому, відповідно до приписів ч.9 ст.83 ЦПК України, судом не беруться до уваги надані позивачем та долучені до пояснення, копії заяв позивача від 13.01.2020, адресовані до відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичної особи ШРДА в м. Києві (а.с.73, 74). Як вже зазначалось, підставою надання у користування жилої площі у відомчому гуртожитку по [ADDRESS] , є факт наявності трудових відносин з установою, договір найму житла, та лист-клопотання адміністрації установи. Жилу площу і ордер на житло [PERSON] отримав як діючий співробітник установи (а.с.16). Водночас, Наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань 11.01.2005 N 4 (Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 31 січня 2005 р. за N 118/10398) затверджено Порядок надання службових жилих приміщень і користування ними особами рядового і начальницького складу та працівниками Державної кримінально-виконавчої служби України. При цьому, вимогами пункту 3.3. вказаного положення передбачено, що до користування службовими жилими приміщеннями не застосовуються правила про бронювання жилого приміщення (статті 73-76 Житлового кодексу Української РСР ( 5464-10 ), про обмін жилого приміщення (статті 79-83, 85 Житлового кодексу Української РСР), у тому числі з наймачем іншого службового жилого приміщення, про зміну договору найму жилого приміщення (статті 103-106 Житлового кодексу Української РСР). Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, як передбачено вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 2 ЦПК України, згідно з якою завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною другою вказаної статті суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини першої статті 8 КонституціїУкраїни в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Таким чином, з врахуванням вищезазначених норм закону, зберігання позивачем [PERSON] за собою весь час проживання в гуртожитку користування іншим житлом в якому з 2005 року безперервно зареєстроване її інше місце проживання ( [ADDRESS] ), а також наявність у позивача права власності на Ѕ частину вказаного житла, з врахуванням того, що вказана кімната в гуртожитку надавалась для проживання [PERSON] та його сім`ї тільки на час його роботи в установі - виключає визнання за позивачем право користування іншим, наразі вже спірним житловим приміщенням - кімнатою [ADDRESS] , а також задоволення інших, похідних від вищенаведеної вимоги, про визнання позивача наймачем кімнати по вказаній адресі замість попереднього наймача, померлого [PERSON] та зобов`язання відповідача укласти договір найму вказаного житлового приміщення з позивачем. На підставі викладеного, враховуючи, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення заявлених нею позовних вимог, - не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні під час розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed