Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

В березні 2019 року позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договорами позики, в якому просив стягнути з [PERSON] 14 850 доларів США суми основного боргу за договором позики від 10.03.2015 року, 1 771,85 дол. США - 3%-річних, 14 850 дол. США суми основного боргу за договором позики від 13.03.2015 року, 1 746,29 дол. США - 3%-річних та 3 600 дол. США - 2% за місяць за прострочення виконання зобов`язання, а також 8 810 грн. витрат по сплаті судового збору Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі, проти винесення заочного рішення е заперечувала, пояснивши, що 10.03.2015 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримала від позивача позику у розмірі 15 000 дол. США. Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є. Крім того, 13.03.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено ще один договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачу у позику 15 000 дол. США. Даним договором було узгоджено строк повернення позики - 01.04.2015 року, а також вказано, що у разі неповернення позики у визначений строк, на суму заборгованості нараховується пеня у розмірі 2% від суми боргу за кожний місяць прострочення. 13.08.2017 року відповідач сплатила позивачу 300 дол. США в рахунок часткового повернення боргу з загальної суми, що підтверджується відповідною розпискою. 11.02.2019 року позивач направив відповідачу претензію з вимогою сплатити суму боргу за договорами позики, 3%-річних від простроченої суми за кожним договором, а також 2% пені за кожним місяцем простроченні за договором позики від 13.03.2015 року. Однак вимоги претензії на день звернення до суду залишились невиконаними. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, будь-яких клопотань від неї не надходило. За таких підстав, судом, відповідно до положень ст. 280 ЦПК України, визнано за можливе ухвалити у даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням з представником позивача. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Як зазначає ч.1 та ч.3 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. У відповідності до ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 10.03.2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, за яким позивач передав, а відповідач отримала у власність 15 000 доларів США. На підтвердження укладення договору позики та його умов, позивачем була надана відповідна заява [PERSON] від 10.03.2015 року, посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є., якою було підтверджено факт передачі позивачем відповідачу вказаної суми (а.с.9). Крім того, 13.03.2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений ще один договір позики, за яким позивач передав, а відповідач отримала у власність 15 000 доларів США. На підтвердження укладення договору позики та його умов позивачем була надана розписка від 13.03.2015 року на суму 15 000 доларів США (а.с.10), якою було підтверджено факт передачі позивачем відповідачу вказаної суми. Даним договором було погоджено строк повернення позики - 01.04.2015 року, а також визначено, що в разі неповернення коштів у встановлений стирок, на суму заборгованості нараховується пеня у розмірі 2% від суми боргу за кожний місяць прострочення. Згідно ч.3, ст.10 та ч.1, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. За правилами ст.525 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Постанова судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року наголошує, що «Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». Як передбачає ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 13.08.2017 року відповідач сплатила позивачу 300 дол. США в рахунок часткового повернення боргу з загальної суми, що підтверджується відповідною розпискою (а.с.23). Отже відповідачем було вчинено дії, які свідчать про визнання боргу перед позивачем. Таким чином, на момент звернення до суду, заборгованість за договорами позики відповідача перед позивачем складає 14 850 дол. США - за договором від 10.03.2015 року та 14 850 дол. США - за договором від 13.03.2015 року. Аналізуючи докази, зібрані по справі, суд приходить до висновку, що оскільки позивач передав відповідачу 15 000 дол. США, надавши договір позики у вигляді заяви від 10.03.2015 року, та 15 000 дол. США, надавши договір позики у вигляді розписки від 13.03.2015 року, та виконав зі свого боку умови вказаних договорів, а відповідач, отримавши вказану суму, не повернула їх частину в сумі 14 850 дол. США по кожному договору позивачу у вказаний строк, тому зазначений розмір підлягає стягненню у судовому порядку. Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штраом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч.2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Отже, умови щодо нарахування 2% за кожен місяць на суму заборгованості встановлено та погоджено сторонами в розписці від 13.03.2015 року. Таким чином, відповідно до наданого позивачем розрахунку, сума пені за договором від 13.03.2015 року становить 3 600 дол. США, яка з огляду на невиконання взятих на себе відповідачем обов`язків по своєчасному поверненню позики, підлягає стягненню у судовому порядку. За змістом ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У визначений розпискою від 13.03.2015 року строк, відповідач грошові кошти не повернула, чим порушила умови договору позики, і за таких обставин з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути 3%-річних за прострочення сплати позики, що становлять 1 771,85 дол. США за договором позики від 10.03.2015 року та 1 746,298 дол. США за договором позики від 13.03.2015 року. Стягнення боргу в іноземній валюті та нарахування 3%-річних узгоджується з положеннями ст. 1046 та 1049 ЦК України, такої ж позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду, яка в рішенні від 16.01.2019 року по справі 373/2054/16-ц, провадження №14-446цс18, зазначила, що законодавством не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141, ЦПК України, оскільки позов задоволено повністю, тому з відповідач на користь позивача необхідно стягнути 8 810 грн. судового збору, сплачених позивачем при зверненні до суду.

Outcome: approved