Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-15 00:00:00

В березні 2015 року позивачі звернулися до суду із вищезазначеним позовом, в якому просили суд визнати такими, що не підлягають оплаті власниками квартири [ADDRESS] за утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, у зв`язку із пропущенням строку позовної давності, комунальних платежів за період 01.03.2011 по 01.03.2012, зобов`язати відповідача здійснити власникам вищезазначеної квартири перерахунок зі сплати за послуги з утримання будинків, споруд і прибудинкових територій за період з 02.03.2012 по теперішній час за Розпорядженням КМДА від 19.05.2000 року №748, а саме тарифом 0,58 грн. за кв.м, що дорівнює 58,84 грн. на місяць, зобов`язати відповідача здійснювати нарахування власникам вищезазначеної квартири саме за цим Розпорядженням в майбутньому (а.с.3-7, 20-21) В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі з урахуванням пояснень одного із них в судовому засіданні посилаються на наступне. Вони є власниками квартири [ADDRESS], є споживачами житлово-комунальних послуг, серед яких послуги з утримання будинків та споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо) Посилаючись на рішення Конституційного Суду України рп/2003 від 25 грудня 2003 року по справі №1-45/2003, згідно якого рішення КМДА, якщо вони носять нормативний характер, є одним із видів нормативних актів, а саме нормативно-правовими актами, які підлягають реєстрації у відповідності до Постанови КМУ №731 від 28.12.1992 року «Про затвердження положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади», позивачі акцентують увагу суду на тому, що відповідач неправильно здійснює їм нарахування за комунальні послуги, тому що, застосуванню підлягає Розпорядження КМДА від 19.05.2000 року №748, яке єдине таку реєстрацію отримало. Позивачі стверджують, що зважаючи на вищевикладене вони перестали з 2008 року оплачувати житлово-комунальні послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, оскільки саме в цей час КМДА прийняла нове розпорядження, яким було підвищено такі тарифи. В той же час відповідаючи на запитання суду, чи є у позивачів претензії щодо якості представлених послуг, чи претензії щодо їх надання не у повному обсязі, один із позивачів в суді заяви, що немає. Позивачі наводять дані про те, що відповідач в 2011 році намагався в судовому порядку стягнути з позивачів заборгованість за житлово-комунальні послуги, проте суди чітко вказали на те, що нормативно-правовим актом, який підлягає застосуванню є Розпорядження КМДА від 19.05.2000 року №748. Так, зокрема, Апеляційним судом м. Києва в своєму рішенні від 01.10.2014 по справі 2609/15867/12 було зазначено, що при розрахунку плати за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій до квартири позивачів підлягає застосуванню тариф 0,58 грн. з кв.м. Враховуючи метраж квартири - 98 кв. м, то плата складає 56,84 грн. Позивачі акцентують увагу суду на тому, що цим рішенням чітко визначений тариф за комунальні послуги за період з 01.04.2008 по 01.03.2011. Відповідаючи ж на питання, яке саме право позивачів порушено, не визнається або оспорюється, тобто у зв`язку із чим вони звернулися до суду, останні зазначають, що вказані дії відповідача «позбавляють» позивачів права виконувати свій обов`язок, передбачений п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (а.с.3-7, 20-21) В свою чергу, зазначене твердження не узгоджується із вищенаведеним твердженням позивача про те, де він наполягав на тому, що позивачі самі перестали з 2008 року оплачувати житлово-комунальні послуги, навіть за тарифом 0,58 грн. за кв.м. В судовому засіданні один із позивачів підтримав позов з підстав, викладених судом вище. Продовжуючи відповідь на питання, яке саме право позивачів на даний час порушується відповідачем, знову казав про те, що вони не мають бажання здійснювати оплату за послуги житлово-комунального господарства до тих пір, поки вони не отримають платіжки з посиланням саме на Розпорядження КМДА від 19.05.2000 року №748. В той же час, на питання суду, чи заважає щось або хтось позивачам самим здійснювати оплату за послуги за тарифами, встановленими останнім розпорядженням, відповів, що ні, але це, зокрема, для присутнього в судовому засіданні позивача є принциповим питанням. Відсутність спорів про стягнення будь-яких сум за житлово-комунальні послуги з позивачів підтвердила і представник відповідача під час розгляду справи. Вона наполягала на тому, що в даному конкретному випадку позивачі зловживають своїми правами і звертаються до суду за відсутності свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права. Вважала, що це є грубим порушенням норм цивільно-процесуального права і відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають. Факт користування певними послугами позивачі не оспорюють, як і не оспорюють якість і кількість їх надання. Крім того, вона висловила своє нерозуміння того, про яке застосування строку позовної давності може йти мова, якщо відповідні вимоги до позивачів не пред`явлено, також вважала неможливим зобов`язання відповідача на майбутнє (а.с.95-100) В судове засідання 16 жовтня 2015 року ані представник відповідача, ані представник третьої особи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином відповідно до положень ст.74 ЦПК України (а.с.151, 152) За згодою позивача суд вважав можливим проводити розгляд справи за відсутності останніх, оскільки з урахуванням того, що справа перебуває в провадженні суду 7 місяців, часу було достатньо, щоб надати і свої додаткові заперечення і докази на їх підтвердження. Інші позивачі у справі направили на адресу суду заяву про розгляд справи за їх відсутності (а.с.143), що само по собі є правом позивача і має бути враховано судом під час вирішення питання про можливість розгляду справи за їх відсутності на підставі наявних доказів. Наявну в матеріалах справи заву про збільшення позовних вимог суд з урахуванням пояснень позивача в судовому засіданні не розглядає як заяву в порядку ст.31 ЦПК України, оскільки сам позивач зазначив, що дана заява «збільшила» позовні вимоги лише в частині прохання суду постановити за наслідками розгляду справи окрему ухвалу (а.с.144-147) Заслухавши позивача та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим (ч.1 ст.213 ЦПК України) Відповідно до ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] є власниками в рівних частках квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності від 31 травня 2006 року (а.с.25) Будинок перебуває на балансі у відповідача по справі. Відповідно до ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг віднесено встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону, затвердження норм споживання та якості житлово-комунальних послуг, контроль за їх дотриманням тощо. Згідно зі ст.14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги поділяються на три групи: 1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують спеціально уповноважені центральні органи виконавчої влади, 2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території, 3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін). Ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків та споруд і прибудинкових територій формуються і затверджуються органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом. Нарахування за надані позивачам житлово-комунальні послуги відповідач проводив за тарифами, затвердженими розпорядженнями КМДА. Тариф на послуги з утримання будинку [ADDRESS] введений в дію Розпорядженням КМДА «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та їх структури» від 29.12.2010 року №1221. Згідно з п.2 Указу Президента України №493/92 від 03.10.1992 року «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств і інших органів виконавчої влади» державна реєстрація нормативно-правових актів районних, районних у м. Києва та Севастополя державних адміністрацій, управлінь, відділів, інших підрозділів - районні, районні в м. Києві та Севастополі управління юстиції. Державна реєстрація нормативно-правових актів проводиться в порядку, що визначається КМУ. Міністерство юстиції та управління юстиції складають державні реєстри зареєстрованих ними нормативно-правових актів. За змістом п. п. 1, 2 зазначеного Указу нормативно-правові акти, які видаються органами виконавчої влади та які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян, підлягають державній реєстрації. При цьому, державну реєстрацію нормативно-правових актів КМДА здійснює Київське міське управління юстиції. У рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 2003 року №21-рп/2003 зазначено, що КМДА є єдиним органом, який виконує функції виконавчого органу Київської міської ради та паралельно функції виконавчого органу Київської міської ради та паралельно функції місцевого органу виконавчої влади. З питань, віднесених до відання місцевого самоврядування, цей орган підзвітний і підконтрольний Київській міській раді, а з питань здійснення повноважень у сфері виконавчої влади КМУ. Відповідно до п.4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади, затвердженої постановою КМУ №731 від 28 грудня 1992 року (далі - Положення) державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти будь-якого виду (постанови, накази, інструкції тощо), якщо в них є одна або більше норм, що зачіпають соціально-економічні, політичні, особисті та інші права, свободи й законні інтереси громадян, проголошені й гарантовані Конституцією та законами України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколами до неї, міжнародними договорами України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а також з урахуванням практики Європейського Суду України з прав людини, встановлюють новий або змінюють, доповнюють або скасовують організаційно-правовий механізм їх реалізації. Згідно із п.15 Положення органи виконавчої влади направляють для виконання нормативно-правові акти лише після їх державної реєстрації та офіційного опублікування. У разі порушення зазначених вимог нормативно-правові акти вважаються такими, що не набрали законної сили і не можуть бути застосовані. Відповідно до Розпорядження КМДА від 19.05.2000 року №748 «Про встановлення розмірів квартирної плати (для приватних квартир) та утримання будинків та прибудинкових територій в м. Києві», зареєстроване в Київському міському управлінні юстиції 19 травня 2000 року, встановлено з 1 червня 2000 року розміри квартирної плати та плати (для приватних квартир) за утримання будинків і прибудинкових територій (розрахунок додається) (а.с.32) Так, квартирна плата та плата (для приватних квартир) за утримання будинків і прибудинкових територій - 0,58 грн. за кв.м з ПДВ (а.с.35) Листом від 31.07.2013 Міністерство юстиції України повідомило позивачів про необхідність державної реєстрації в Головному управлінні юстиції Міністерства юстиції України в м. Києві розпоряджень КМДА щодо встановлення цін (тарифів) на житлово-комунальні послуги (а.с.40-43) Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Так, згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З представленого позивачем рішення Апеляційного суду м. Києва від 01.10.2014 року у справі за позовом КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа ВСП «Чоколівське», про стягнення заборгованості, вбачається, що колегія суддів прийшла до висновку про те, що застосування КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації при обчисленні розміру плати за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій тарифів, установлених розпорядженням КМДА «Про встановлення цін і тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій», що не пройшли державної реєстрації, є незаконним. Апеляційним судом також встановлено, що Розпорядженням КМДА від 19.05.2000 року №748 «Про встановлення цін і тарифів на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій в м. Києві», зареєстроване в Головному управлінні юстиції в м. Києві 19.05.2000 року, наступні зміни і доповнення до нього у передбаченому законом порядку в Головне управління юстиції в м. Києві не зареєстровані. Відповідно до даних Головного управління юстиції в м. Києві за період з 01.01.2008 по 31.12.2013 будь-яких розпоряджень КМДА про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій в м. Києві щодо будинку [ADDRESS] на державну реєстрацію не надходило (а.с.8-13) В свою чергу, судом достеменно встановлено і це не заперечується сторонами, що позивачі з 2008 року перестали оплачувати житлово-комунальні послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, обґрунтовуючи це своєю незгодою із прийняттям в цей час КМДА прийняла нового розпорядження, яким було підвищено такі тарифи. В свою чергу, ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачені не тільки права споживачів таких послуг, але й їх обов`язки, зокрема, оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. При тому, що вищезазначеним рішенням Апеляційного суду м. Києва було чітко визначено за якими тарифами слід нараховувати оплату за відповідні послуги саме в контексті вимоги про стягнення певної суми заборгованості, і про мотиви і конкретні цифри було добре відоме позивачам у справі, суд не може не погодитися із доводами представника відповідача, що за викладених обставин позивачі допускають свідоме зловживання своїми правами і нехтують своїми обов`язками. Повертаючись до ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» також слід зупинитися на тому, що право на перерахунок (зменшення розміру плати) може виникнути у споживача за умови їх (послуг) ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості в порядку, визначеному договором або законодавством. Проте таких обставин судом не встановлено, більше того, сам позивач це заперечує, будь-яких претензій щодо якості представлених послуг, чи претензій щодо їх надання не у повному обсязі не висловлює. Відтак виникає питання, на яке безпосередньо присутній в судовому засіданні позивач відповіді так і не надав: яке право позивачів порушено, не визнається або оспорюється, оскільки як зазначив останній «принципове» питання не може мати пріоритет і бути визначальним при вирішенні конкретної цивільної справи. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як було встановлено під час розгляду даної справи і не заперечувалося одним із позивачів, присутнім в судовому засіданні, право позивачів не порушено. Суд знову акцентує увагу на тому, що позивачами не представлено в розумінні ст. ст. 57-60 ЦПК України жодних доказів того, що відповідач яким-небудь чином перешкоджав позивачам оплаті комунальних послуг за вищенаведеними тарифами. Більше того, це не стверджують і самі позивачі. Посилання позивача на рішення судів, які постановлювалися раніше, суд вважає неспроможними в контексті даного спору, оскільки за тими рішеннями існував спір про право, зокрема, до позивачів звернувся в суд відповідач по даній справі з вимогою про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Заперечуючи проти розрахунків позивачі по даній справі і зайняли відповідну позицію, яка була підтримана Апеляційним судом м. Києва, що необхідності нарахування тарифів за Розпорядженням КМДА від 19.05.2000 року №748. Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у визначені цією статтею спосіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Серед способів захисту, передбачених ст.16 ЦК України, не встановлено такого засобу захисту, як визнання такими, що не підлягають оплаті послуги за утримання будинків, споруд та прибудинкових територій із застосуванням строків позовної давності за умови, що такі вимоги до позивачів взагалі не пред`явлено, та зобов`язання особу здійснити відповідний перерахунок таких послуг за минулий період і нарахування на майбутнє. За встановлених обставин і вищенаведених обґрунтувань суд підстав для задоволення позову не вбачає. А надані позивачем постанови ВСУ від 10 жовтня 2012 року у справі №6-110цс12, 28 листопада 2011 року у справі №21-246а11 суд приймає як правову позицію, яка підлягає безумовному застосуванню у цій справі, і вищенаведені висновки суду цим правовим позиціям не протирічать (а.с.47, 52) Висновки ж ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2013 року у справі №6-19144св12 суд також враховує, але в частині необхідності реєстрації розпоряджень КМДА, в іншому обставини справи є відмінними, оскільки касаційний суд зауважив, що позивач наполягав на тому, що відповідач надає неякісні послуги та вони надаються не в повному обсязі, що в нашому випадку позивачі категорично виключили. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.11 ЦПК України) Заявлена позивачем вимога про постановлення окремої ухвали також задоволенню не підлягає, оскільки порушень які б згідно ст.211 ЦПК України надали суду таке право останній не встановив. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed