Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-09 00:00:00

В березня 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, який згодом уточнив, до ОСББ «Сонячний» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. В позові посилається на те, що відповідно до протоколу загальних зборів мешканців ОСББ «Сонячний» №13 від 29.11.2009 року, його обрано на посаду голови правління, що також оформлено наказом №69 від 09.12.2009 року і внесено відповідний запис до трудової книжки. Наказом №88 від 20.07.2011 року його було звільнено з займаної посади за власним бажанням за ст.38 КЗпП України, про що внесено відповідний запис до трудової книжки. Вважає своє звільнення з посади голови правління ОСББ «Сонячний» незаконним з наступних підстав. 15.07.2011 року між ним та членами правління ОСББ «Сонячний» відбулася сварка на ґрунті виробничих питань. На той час він знаходився на лікарняному тому написав заяву про звільнення за угодою сторін за ст.36 КЗпП України, яку поклав до шухляди столу свого кабінету. 28.07.2011 року, він змінив свою думку відносно звільнення, вийшов на роботу та заявив про це членам правління ОСББ, однак довідався від члена правління ОСББ [PERSON] про звільнення за власним бажанням. Поновити його на посаді голови правління відмовили, трудову книжку не видали. Він з 14.07.2011 року по 27.07.2011 року проходив курс лікування в Українському державному науково-дослідному інституті медико-соціальних проблем інвалідності в м. Дніпропетровськ. З наказом про звільнення його не ознайомили, нараховані виплати ним не отримані, трудова книжка йому вручена не була. Посилаючись на порушення вимог ст.38, 40 КЗпП України, вважає його звільнення незаконним. Оскільки лише 07.03.2013 року він отримав свою трудову книжку вважає, що строк звернення до суду встановлений ст.233 КЗпП України ним не пропущено. Після незаконного звільнення та в зв'язку з затримкою видачі трудової книжки він відчував та відчуває сильні душевні страждання, які пов'язані також з обвинуваченням його членами правління в різноманітних правопорушеннях. Він був змушений виправдовуватись в органах МВС. Сусіди перестали з ним спілкуватись. До теперішнього часу він не може працевлаштуватись. Просить визнати наказ про його звільнення з посади голови правління ОСББ «Сонячний» від 20.07.2011 року незаконним, поновити його на роботі в посаді голови правління, стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу та затримку трудової книги в сумі 25894,95 грн. (а.с.104) та в рахунок відшкодування моральної шкоди 25000 грн. Позивач [PERSON] та його представника [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали посилаючись на обставини викладені в ньому (а.с.103-104, 143). Позивач додатково суду пояснив, що 28.07.2011 року вийшов на роботу та дізнався, що його звільнили. Цього ж дня повернув печатку ОСББ, документи та чекову книжку. Декілька разів звертався в усній формі, щоб видали трудову книжку яку отримав лише 07.03.2013. року. Просять позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача ОСББ «Сонячний» - Семенченко В.А. в судовому засіданні проти позову заперечив, суду пояснив, що позивач за час своєї роботи не виконував належним чином свої обов'язки, не вів належним чином книгу обліку трудових книжок та інші обов'язкові документи. З квітня 2010 року не є мешканцем будинку [ADDRESS], а відповідно до уставу лише власник квартири чи нежитлового приміщення може бути членом ОСББ, також членом правління ОСББ та головою правління ОСББ. За рішенням суду єдиним власником квартири в якій мешкав позивач є його колишня дружина, а він втратив право користування цією квартирою, тому з квітня 2010 року не міг займати посаду голови правління, однак приховував цей факт. Позивач самостійно написав заяву про його звільнення з 20.07.2011 року після чого йому нарахували кошти та провели з ним остаточний розрахунок. Трудову книжку йому не вручено оскільки він уникав цього, про що складено відповідні акти. Він звернувся до правління ОСББ з іншою трудовою книжкою колгоспника і вимагав, щоб йому зробили в ній записи про працевлаштування та звільнення. Оскільки йому було відмовлено в цьому він власноруч порвав свою трудову книжку серії [NUMBER] яка знаходилась в ОСББ. З цього приводу в Бердянському МВ ГУМВС було проведено відповідну перевірку, про що свідчить відмовний матеріал. Про те, що позивач знаходився на лікарняному він членів правління ОСББ не повідомляв і у цей період отримував аванс. Заява про звільнення позивачем була написана 18.07.2011 року, хоча в судовому засіданні він наполягає, що 20.07.2011року. Також за зверненням позивача територіальною державною інспекцією з питань праці у Запорізькій області було проведено перевірку законності його звільнення та порушень встановлено не було. З їх відповіді від 18.12.2012 року він знав коли і за яких обставин його звільнено, однак ніяких дій не вчиняв. Позивач в судовому засіданні підтвердив, що дізнався про своє звільнення 28.07.2011 року і з відповіді інспекції з питань праці від 18.12.2012 року однак звернувся зо суду за захистом лише 26.03.2013 року, тому просить у задоволенні позову відмовити застосувавши строк позовної давності. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], мешканець будинку [ADDRESS] та член правління ОСМД, суду показав, що [PERSON] займав посаду голови правління з грудня 2009 року до липня 2011 року. Заяву про звільнення [PERSON] написав власноруч лише в липні 2011 року, хоча в 2010 році втратив право займати цю посаду і повинен був зібрати збори та повідомити про це членів ОСББ та працювати за договором як управитель. Він особисто, як сусід, приходив до [PERSON] в липні 2011 року та повідомив про необхідність забрати трудову книжку, однак [PERSON] в двадцятих числах з'являвся до ОСББ за довідкою та авансом, трудову книжку не забрав. Усі документи ОСББ та печатка знаходились у [PERSON], про їх передачу складено акт. Після звільнення [PERSON] намагались віддати трудову книжку з цього приводу неодноразово складались акти. За трудовою книжкою позивач звернувся лише наприкінці січня 2012 року та отримавши її порвав, з цього приводу ОСББ зверталось до міліції. Свідок [PERSON], яка була членом правління ОСББ за часів праці позивача, суду показала, що головний бухгалтер повідомила про те, що позивач написав заяву про звільнення. Після його звільнення члени правління усім складом ходили багато разів до нього до дому та повідомляли про необхідність отримати трудову книжку, складалися акти. Усі кадрові документи він як голова правління повинен був вести, всі документи які він передав відображені в акті. Довідку про його знаходження на лікуванні він в ОСББ не надавав, в цей період знімав гроші з рахунку ОСББ. Вислухавши пояснення позивача та представників сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, відмовний матеріал та докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач був обраний на посаду голови правління ОСББ «Сонячний», що підтверджується світлокопією протоколу загальних зборів мешканців ОСББ «Сонячний» №13 від 29.11.2009 року (а.с.11). На підставі наказу №69 від 09.12.2009 року 10.12.2009 року було внесено відповідний запис до трудової книжки позивача (а.с.8-10, 54). Наказом №88 від 20.07.2011 року його було звільнено з займаної посади за власним бажанням за ст.38 КЗпП України, про що внесено відповідний запис до трудової книжки. (а.с.54). Обидва накази зареєстровано в книзі реєстрації наказів (а.с.51-52). Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружина на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною - інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом 1 групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин) власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. У разі, якщо роботодавець погоджується на звільнення працівника в строк, про який просить працівник, за відсутності на це поважних причин, тобто коли сторони заздалегідь домовляються про строк звільнення, то підставою припинення трудового договору в цьому випадку має бути п. 1 ст. 36 КЗпП ( за угодою сторін), за умови, що вони домовилися про цю підставу. Як роз'яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 р. № 9 ( з наступними змінами і доповненнями), сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст. 36 КЗпП (за угодою сторін), якщо не було домовленості сторін про таку підставу його припинення. У цьому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП). Отже у розумінні положень ч. 1 ст. 38 КЗпП України попередження про наступне звільнення є обов'язком працівника, звільнення за заявою працівника до закінчення строку попередження, з дати звільнення, визначеної працівником, є правом роботодавця. Відповідачем надана та досліджена в судовому засіданні заява позивача, як встановлено в судовому засіданні написана саме 18.07.2011 року, на підставі якої його було звільнено з роботи (а.с.50). Позивач в судовому засіданні визнав той факт, що ця заява написана ним власноруч. В заяві позивач просить звільнити його за угодою сторін з 20.07.2011 року. Також на цій заяві позивачем як керівником проставлена резолюція. В зв'язку з звільненням з позивачем проведено остаточний розрахунок, що підтверджується поясненнями сторін та журналом обліку видачі заробітної плати, довідкою ОСББ, світлокопіями видаткового касового ордеру від 28.07.2011 року та банківським витягом про рух коштів на рахунку ОСББ (а.с.53, 63, 65, 66). Передання печатки та документації ОСББ «Сонячний» відбулося також 28.07.2011 року (а.с.130). Таке звільнення позивача з роботи проведено з порушеннями чинного трудового законодавства, в тому числі і з боку самого позивача. Разом з тим позивачем пропущений строк звернення до суду з позовною вимогою про поновлення на роботі. Положення ст. 233 КЗпП України передбачають, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Статтею 267 ЦК України, передбачено застосування судом позовної давності лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Вказане також передбачено і ст.73 ЦПК України, суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року з послідуючими змінами «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені ст.. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків , а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. В позовній заяві та в судовому засіданні позивач визнав те, що 28 липня 2011 року він дізнався про своє звільнення в зв'язку з чим передав чекову книгу, печатку та документи ОСББ «Сонячний» (а.с.103, 130, 143). Також за зверненням позивача територіальною державною інспекцією з питань праці у Запорізькій області було проведено перевірку законності його звільнення, 18.12.2012 року йому було надано відповідь з якої він дізнався, що його звільнено 20.07.2011 року за власним бажанням на підставі його зави. Він неодноразово звертався до відповідача для отримання відповідних довідок (а.с.67), а також його повідомляли про необхідність отримати трудову книжку (а.с.61). Конфлікт з приводу пошкодження трудової книжки позивача між сторонами відбувся 23.01.2012 року, що підтверджується матеріалами перевірки по ЖРЗПЗ №675, дослідженими в судовому засіданні. Таким чином позивач достойменно був обізнаний про дату та підставу його звільнення та мав можливість звернутися до суду з позовом про поновлення його на роботі з часу, коли він дізнався про причини та підстави свого звільнення, але з таким позовом до суду звернувся лише 26.03.2013 року, що свідчить про зневажливе ставлення позивача до свого порушеного права. Невидача позивачу його трудової книжки в даному випадку не є підставою для поновлення йому строку звернення до суду з цим позовом, оскільки, дізнавшись про причини і підстави свого звільнення він мав реальну можливість звернутися до суду, а суд на прохання позивача мав вимагати у відповідача надання копії відповідних документів з приводу звільнення. Крім того відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику копію наказу при звільненні з ініціативи власника; в інших випадках звільнення, копія наказу видається на вимогу працівника. За таких обставин суд доходить висновку, що позивачем без поважних причин пропущений строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, підстав для поновлення цього строку суд не знаходить, тому вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову в повному обсязі в зв'язку з пропуском строку звернення до суду, передбаченого ст.233 КЗпП України.

Outcome: dismissed