Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

В березні 2015 року позивач звернулася до суду із вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням збільшення позовних вимог просила суд стягнути з відповідача на свою користь суму банківського вкладу з відсотками в розмірі 12 391,95 доларів США, що за курсом НБУ станом на 29.09.2015 становить 267 414,39 грн., 3% річних в розмір 4 234,41 грн. та інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 66 863,82 грн. в порядку ч.2 ст.625 ЦК України, мотивуючи свої вимоги наступним. Так, 18 квітня 2013 року на виконання умов, укладеного між сторонами в м. Севастополі АР Крим договору строкового депозитного вкладу «Стандарт» №SAMDN25000734689048, позивач передала відповідачу 10 000,82 доларів США строком на 12 місяців під 9,75% річних. Позивач наполягає на тому, що після анексії Криму і свого переїзду на материкову Україну вона листом, зареєстрованим у відповідача 17 жовтня 2014 року, звернулася до останнього із заявою, в якій просила ПАТ «ПРИВАТБАНК» повернути їй вищезазначені кошти, на що 30 жовтня 2014 року отримала відповідь про відмову. Саме невиконання своїх зобов`язань відповідачем перед позивачем і змушує її звертатися до суду із цим позовом (а.с.2-6, 84-86) В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав, викладених судом вище, просила суд задовольнити позов. Представник відповідача в судовому засіданні після ознайомлення із заявою про збільшення позовних вимог зазначив, що немає необхідності в наданні йому додаткового часу у зв`язку із збільшенням позовних вимог, оскільки подана представником позивача заява стосується виключно математичних розрахунків станом на час розгляду справи. Будь-які нові доводи чи твердження вона не містить. Між тим, представник відповідача категорично заперечував проти задоволення позову, стверджував, що представлені позивачем документи, хоч і є оригіналами, але не є належним підтвердженням знаходження спірних коштів на рахунку позивача на час розгляду справи, що згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, а також відшкодування матеріальної та моральної шкоди, внаслідок тимчасової окупації держави Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Вважав, що Фонд захисту вкладників РФ міг виплатити позивачу зазначену суму вкладу, і вбачав в цьому зверненні до суду зловживання позивачем своїми правами. Також Правлінням НБУ було прийнято Постанову від 06 травня 2014 року №260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території АР Крим і м. Севастополя», тому відокремлений підрозділ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на території АР Крим та м. Севастополя не мав правових підстав, на думку представника відповідача, та можливості здійснювати банківську діяльність після окупації АР Крим та м. Севастополя. Окрім того, представник відповідача представив рішення Центрального банку Російської Федерації №РН-33/1 від 21.04.2014 року, яким було припинено з 21 квітня 2014 року діяльність відокремлених структурних підрозділів на території АР Крим і на території міста федерального значення Севастополя - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та створено некомерційну організацію «Фонд захисту вкладників», який взяв на себе зобов`язання здійснювати компенсаційні виплати, в тому числі вкладникам філії «Кримське РУ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», що свідчить, на думку представника відповідача, про відсутність обов`язку банку ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відповідати за договором банківського вкладу, укладеним на території АР Крим (а.с.88-92) Заслухавши представників сторін та дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України) Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, саме сторони повинні довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог чи заперечень (ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України) Так, відповідно до ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу , в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором. Згідно ст.633 ЦК України публічним договором є, зокрема, договір, в якому одна сторона взяла на себе зобов`язання здійснювати надання послуг кожному, хто до неї звернеться. При цьому умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів. Судовим розглядом встановлено, що 18.04.2013 на виконання умов, укладеного між сторонами в м. Севастополі АР Крим договору строкового депозитного вкладу «Стандарт» №SAMDN25000734689048, позивач передала відповідачу 10 000,82 доларів США строком на 12 місяців під 9,75% річних із можливістю пролонгації дії договору (а.с.7-8) 16.10.2014 позивач звернулася до відповідача із заявою, в якій просила ПАТ «ПРИВАТБАНК» повернути їй вищезазначені кошти, на що 30 жовтня 2014 року отримала відповідь про відмову (а.с.9-11). Підстави такої відмови ідентичні тим запереченням, на яких наполягав представник відповідача в судовому засіданні і які викладені судом вище. Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Доводи представника відповідача про те, що саме позивач зобов`язана довести, що вона не отримала зазначені кошти на території АР Крим від влади РФ через відповідні фонди, створені на підставі рішень судів, дія яких не визнається державою Україна, суд вважає неспроможними та такими, що не ґрунтуються на положеннях діючого законодавства. Також під час винесення рішення по цій справі суд вважає такими, що не підлягають врахуванню твердження представника відповідача про те, що майно ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» націоналізовано владою окупованого півострова, а відтак ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» має бути звільнено від виконання своїх зобов`язань перед вкладниками, як і рекомендації позивачу поїхати на тимчасово окуповану території в АР Крим і «вирішити там свої проблеми». Відповідно до ч.1 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Відповідно до положень ст. ст. 525-526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно ч.1 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ст.2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або в безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Згідно ч.1 ст.1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Як вбачається з представленого позивачем розрахунку, який не був спростований представником відповідача в судовому засіданні, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума вкладу в розмірі 10 000,82 доларів США та відсотки за користування грошовими коштами в сумі 2 390,95 доларів США, що, як наполягає позивач, в гривневому еквіваленті станом на день постановлення рішення у справі складає 267 414,39 грн. (12 391,77*21,58) (а.с.85-86) Також суд вважає такими, що підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача 3% річних на підставі ч.2 ст.625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання за весь час прострочення від суми 11 464,78 доларів США (10 000,82+1 463,96 - останнє це сума відсотків на цей період) станом на 17.10.2014 (наступний день після отримання банком вимоги), в перарахунку за наполяганням позивача на гривнений еквівалент по курсу станом на 17.10.2014 складає 148 468,90 грн., по день постановлення рішення у справі, період прострочення складає 347 днів (148 468,90*3*347/365/100) в сумі 4 234,41 грн. (а.с.85) Посилання представника відповідача, що у зв'язку з прийняттям Постанови від 06 травня 2014 року №260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» відокремлений підрозділ ПАТ КБ «ПриватБанк» на території АРК та м. Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність після окупації АРК та м. Севастополя, а також, що у зв'язку зі створенням на території Республіки Крим і на території міста федерального значення Севастополя некомерційної організації «Фонд захисту вкладників», який взяв на себе зобов'язання здійснювати компенсаційні виплати, у тому числі вкладникам філії «Кримське РУ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», що свідчить про відсутність обов'язку банку відповідати за договором банківського вкладу, укладеним на території АР Крим, суд вважає необґрунтованими, оскільки договори банківських вкладів укладалися між позивачем та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» як юридичною особою, місцезнаходження якої розташоване у м. Дніпропетровську. Відповідно до ч. 3 ст. 95 ЦК України філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов'язаннями усім належним їй майном. Кримське регіональне управління ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідно до ст. 95 ЦК України є філією, що розташована поза місцезнаходженням юридичної особи і не є юридичною особою, а відтак не може нести самостійну відповідальність перед клієнтом. Так, п. 5 Постанови Правління Національного Банку України від 06.05.2014 року №260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя», банки, в тому числі ПАТ КБ «Приватбанк», зобов'язані були припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів. Однак відповідачем не надано доказів на підтвердження прийняття рішень, які б вказували на відсутність обов'язків щодо виконання договірних відносин по вкладниках зазначеної вище філії після окупації території Криму. В судовому засіданні представник позивача підтвердила, що позивач [PERSON] не зверталася до філії і не отримала будь-яких відшкодувань на даний період. На спростування цього представник банку не надав жодного доказу, який би свідчив про отримання позивачем коштів за банківськими вкладами. Не надав жодних доказів на спростування розміру нарахованих сум і не порушував це питання ані в своїх письмових запереченнях, ані в усних поясненнях. Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційного збільшення боргу, то в цій частині слід відмовити позивачу в задоволенні позову, оскільки валюта вкладу іноземна, відтак індекс інфляції в даному випадку не застосовується, тому що про знецінення національної валюти при даних обставинах мова йти не може. Відповідно до ст.88 ЦПК України враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, в порядку розподілу судових витрат, з відповідача належить стягнути в дохід держави і судовий збір за вимоги майнового характеру пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial