Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

В березні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до державного підприємства «Український радіотехнічний інститут» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, відшкодування моральної шкоди. Позивачка вказує на те, що з 27 липня 2002 року вона, працювала на різних посадах у ДП «Український радіотехнічний інститут» та була звільнена за власним бажанням 21 лютого 2011 року, але фактично продовжувала працювати до 1 березня 2012 року. У день звільнення з нею не було проведено повного розрахунку. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 квітня 2013 року на її користь з відповідача стягнуто заборгованість по невиплаченій заробітній платі з травня 2010 року по лютий 2012 року у розмірі 20441 грн. 70 коп.. Крім того, рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 жовтня 2013 року, зміненого рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 20 грудня 2013 року, на її користь стягнуто з відповідача 12275 грн. 63 коп. середнього заробітку за час затримку розрахунку за період з 1 березня 2012 року по 20 травня 2013 року (15 місяців). Проте, відповідач не виконав рішенням суду, не сплатив середню зарплату за минулий час у зв'язку з чим сума богу за 9 місяців з 1 червня 2013 року по 1 березня 2014 року складає 7365 грн. 33 коп. Посилаючись на викладене, просила суд стягнути на її користь з відповідача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 7365 грн. 33 коп., та стягнути на її користь моральну шкоду в сумі 1000 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду повідомлений судом належним чином. У відповідності до ст.ст.224, 225 ЦПК України судом ухвалено про проведення заочного розгляду справи. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи та оцінивши в сукупності надані докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] з 27 липня 2002 року перебувала у трудових відносинах на різних посадах з ДП «Український радіотехнічний інститут». Наказом № 5-к від 21 лютого 2011 року вона була звільнена на підставі ст.. 38 КЗпП України. Після видання наказу про звільнення від 21 лютого 2011 року позивачка фактично продовжувала виконання трудових обов'язків сторожа до 29 лютого 2012 року на підставі договору підряду. Тобто трудові відносини продовжувались і були припиненні 29 лютого 2012 року. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення провести з працівником повний розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплати працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як вбачається з матеріалів справи, в день звільнення відповідачем не було проведено повного розрахунку з позивачкою. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 квітня 2013 року на її користь з відповідача стягнуто заборгованість по невиплаченій заробітній платі з травня 2010 року по лютий 2012 року у розмірі 20441 грн. 70 коп.. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 жовтня 2013 року, що було змінено рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 20 грудня 2013 року, на користь позивачки з відповідача стягнуто 12275 грн. 63 коп. середнього заробітку за час затримку розрахунку за період з 1 березня 2012 року по 20 травня 2013 року. Проте, як вбачається з матеріалів справи, зазначені рішення відповідачем виконані не були. Відповідно до вимог чинного законодавства, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку суд виходить з положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок) та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 20 грудня 2013 року, яким було визначено середню заробітну плату позивачки [PERSON] у розмірі 818 грн. 37 коп., та яке є преюдиціальним для вирішення даної справи. З урахуванням положень Порядку розмір середнього заробітку за 9 місяців затримки розрахунку складе 7365 грн. 33 коп. (818 грн. 37 коп. х 9) За такого, позов [PERSON] на підставі ст.. 116 КЗпП України підлягає частковому задоволенню. З ДП «Український радіотехнічний інститут» на користь позивачки слід стягнути 7365 грн. 33 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку. Крім того, оскільки порушенням трудових прав позивачці заподіяно моральну шкоду, суд вважає, що її позов в цій частині підлягає частковому задоволенню. Так, з урахуванням характеру і обсягу заподіяних позивачці моральних страждань, форми вини відповідача, виходячи з засад виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що розумною компенсацією моральної шкоди є 200 грн. Відповідно зі ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати.

Outcome: partial