Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду із позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 294 135,44 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до підписаної відповідачем Заяви №б/н від 02.07.2007 року відповідач отримав кредит у розмірі 10000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. На думку позивача, вказана Заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua/terms/pages/70/, складають Договір про надання банківських послуг (надалі - Договір), який укладено відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України. Відповідач не виконує свої обов`язки за Договором щодо повернення кредиту, сплати відсотків та інших платежів та має станом на 30.09.2019 року заборгованість на загальну суму 308905,36 грн, з яких: 9890,77 грн - заборгованість за кредитом; 298914,59 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 100,00 грн - заборгованість за пенею та комісією. Рішенням Козельщинського районного суду Полтавської області від 16.02.2016 року за цим Договором з відповідача стягнуто заборгованість в загальній сумі 16159,15 грн, з яких: 9890,77 грн - заборгованість за кредитом; 4779,15 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 243,56 грн - заборгованість по комісії та пені за користування кредитом; 500 грн - штраф (фіксована частина); 745,67 грн - штраф (процентна складова). Різниця складає 294135,44 грн (як вбачається, позивач визначив цю суму як різницю між нарахованими та стягнутими процентами). Ухвалою суду від 27.11.2019 року відкрито спрощене провадження у справі. 15.01.2020 року судом отримано відзив відповідача (а.с.48-54). Відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами на послуги банку не ознайомлювався, не підписував, в кредитні правовідносини не вступав, про необхідність сплати відсотків, пені чи штрафів не була обізнана. Суму позички 10419,26 грн відповідач платила в повному обсязі, останній платіж було здійснено 06.03.2012 року. В травні 2019 року відповідач дізналася, що позивач самостійно, неправомірно, без її згоди, невеликими сумами, утримував кошти із її карткових рахунків на загальну суму 77808,03 грн. Відповідач також посилається на висновки Великої Палати ВС у справі №342/180/17 від 03.07.2019 року та висновки ВС у справі №6-16цс15 від 11.03.2015 року. 31.01.2020 року судом отримано від позивача відповідь на відзив (а.с.122-128). Позивач зазначив, що відповідач підписала Анкету-заяву від 02.07.2007 року, де зазначено, що вона ознайомлена із Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, позивач отримала кредитну картку, тому між позивачем та відповідачем відповідно до ст.634 ЦК України укладено кредитний договір. При цьому, Анкета-заява чітко містить процентну ставку - 3% на місяць. З виписки про рух грошових коштів вбачається, що відповідач отримував кредитні кошти та сплачував заборгованість. Згідно Умов та Правил надання банківських послуг позивач має право вносити зміни до них, вносити зміни до Тарифів банку, змінювати розмір кредитного ліміту, здійснювати договірне списання заборгованості. Позивач вважає, що на правовідносини із відповідачем не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки наданий кредит не є споживчим. Також позивач зазначив, що фактичні обставини справи відрізняються від обставин справи, що була предметом розгляду ВП ВС у справі №342/180/17. Оскільки заборгованість не сплачена, то кредитні правовідносини не припинені. Позивач вважає, що судом повинні бути застосовані правові висновки ВС у наступних справах: - №356/1635/16-ц, постанова від 10.04.2019 року (не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами); -№428/2873/17, постанова від 28.03.2019 року (саме по собі посилання на неознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин); -№755/2720/16-ц, постанова від 06.02.2018 року (якщо підписано заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, то підпис під останніми не потрібен); - №666/388/16-ц, постанова від 17.04.2019 року (не підписання Умов та Правил надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин). 05.02.2020 року відповідачем надано додаткові пояснення. Відповідач зазначив, що оскільки рішенням Козельщинського районного суду Полтавської області від 16.02.2016 року за з відповідача стягнуто кредитну заборгованість, то кредитні правовідносини є припиненими, в тому числі, закінчено строк кредитування, тому після винесення рішення суду проценти, передбачені кредитним договором не нараховуються. Відповідач посилається на правові висновки ВС у постанові від 14.02.2018 року по справі №564/2199/15-ц, постанові від 06.02.2019 року у справі №175/4753/15-ц, висновки ВП ВС у постанові від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12. Позивач, належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, в судові засідання представника не забезпечив. Відповідач, належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду в судове засідання не з`явилася. Відповідачем та представником відповідача надано суду заяви про розгляд справи без їх участі (а.с.114, 148). Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 02.07.2007 року відповідачем підписано «Заяву позичальника №PLXRRC31680015» (надалі - Заява) (а.с.11). Рішенням Козельщинського районного суду Полтавської області від 16.02.2016 року по справі №533/78/16-ц позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено повністю. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 16159,15 грн. заборгованості за кредитним договором та судовий збір в сумі 1378,00 грн. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір №б/н від 02.07.2007 року. Відповідно до умов договору банк надав відповідачеві кредит у розмірі 10000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.7). Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З мотивувальної частини вищевказаного рішення суду вбачається, що предметом стягнення є наступні складові заборгованості: 9890,77 грн - заборгованість за кредитом; 4779,15 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 243,56 грн - заборгованість по комісії та пені за користування кредитом; 500 грн - штраф (фіксована частина); 745,67 грн - штраф (процентна складова). З розрахунку заборгованості по даній справі вбачається, що позивач після набрання рішенням суду законної сили продовжує нараховувати відповідачу проценти на заборгованість, при цьому за ставкою 43,2% річних (а.с.8-10). Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначений висновок суду відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12. Відповідно до ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. В той же час, з рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 16.02.2016 року по справі №533/78/16-ц вбачається, що позивачем пред`явлено вимогу про повернення кредиту та сплати процентів, яка і була предметом судового розгляду. Оскільки позов у вищевказаній справі було задоволено, то таким чином, в будь-якому разі, після пред`явлення позивачем вимоги (позову) кредитні правовідносини між позивачем та відповідачем є припиненими. Зазначений висновок суду відповідає правовому висновку Верховного Суду у постанові від 14.02.2018 року у справі № 564/2199/15-ц, постанові від 06.02.2019 року у справі №175/4753/15-ц. З огляду на вказане суд відхиляє аргументи позивача про те, що кредитні правовідносини не припинені і він має право нараховувати проценти, передбачені договором. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка викладена окрема в п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04, 10/02/2010), хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Суд вважає достатніми вищевказані аргументи для висновку про необгрунтованість вимог позивача, тому не надає оцінку іншим аргументам сторін. Суд також не надає оцінку посиланням позивача на певні правові висновки Верховного Суду, оскільки вказані висновки не суперечать правовим висновкам Верховного Суду, які застосовані у даній справі та стосуються нараховування процентів після закінчення строку кредитування (після пред`явлення вимоги про їх дострокове повернення). На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed