Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт №б/н від 19.08.2015 року (далі по тексту -Генеральна угода) [PERSON] отримала кредит у розмірі 8984,11 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється починаючи з «1» по «25» число кожного місяця, згідно якого позичальник надає Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом із запропонованими ПАТ КБ «Приват Банк» Умовами та правилами, Тарифами складають між нею та Банком Кредитний договір, що підтверджується підписом відповідача у заяві. У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, у [PERSON] станом на 14.07.2019 року утворилась заборгованість на загальну суму 29116,39 грн., з яких: 8984,11 грн. - заборгованість за кредитом, 3558,70 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 14221,20 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 2352,38 грн. - штраф. У зв`язку з наведеним позивач просить суд стягнути з відповідача 29116,39 грн. заборгованості та судові витрати у розмірі 1921 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву в якій просить позовні вимоги задовольнити в повному об`ємі та розглянути справу за його відсутності (а.с.41). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала заяу про розгляд справи у її відсутність(а.с.55). Під час судового засідання 17 вересня 2019 року позов визнала частково, зазначивши, що дійсно укладала з банком Генеральну угоду 19.08.2019 р., проте з Умовами та Правилами надання банківських послуг на сайті не ознайомлювалася та в банку їх не підписувала, надала заяву про застосування строку позовної давності щодо стягнення пені та штрафу (а.с.55). Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню, встановивши наступні факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт №б/н від 19.08.2015 року [PERSON] отримала кредит у ПАТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 8984,11 грн. строком на 12 місяців з 19.08.2015 року по 31.08.2016 року, шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі цілі, в обмін на зобов`язання позичальника повернути кредит, сплатити відсотки в розмірі 0,833% в місяць на суму залишку кредиту. Погашення заборгованості здійснюється починаючи з «1» по «25» число кожного місяця, згідно якого позичальник надає Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом в сумі 790,41 грн.(а.с.6) За Генеральною угодою №б/н від 19.08.2015 року відповідачеві було видано кредитну картку № [NUMBER] , відкриту 19 серпня 2015 року, зі строком дії до жовтня 2017 року (а.с.63 зворот). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. ПАТ КБ «Приват Банк» свої зобов`язання за угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» є правонаступником усіх прав та зобов`язань публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» /п.1.7 Статуту АТ КБ «ПриватБанк»/ (а.с.36-37). З п.2.5. Генеральної угоди вбачається, що позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками, винагороди відповідно до Генеральної угоди і Умов та правил (а.с.6). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Як вбачається з розрахунку позивача (а.с.4), станом на 14.07.2019 року у [PERSON] утворилась заборгованість по сплаті кредиту на загальну суму 29116,39 грн., з яких: 8984,11 грн.- заборгованість за кредитом; 3558,70 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 14221,20 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 2352,38 грн. - штраф відповідно до п.2.2. Генеральної угоди (а.с.4). Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що позичальник [PERSON] взяті не себе зобов`язання не виконала, у передбачений в Генеральній угоді строк грошові кошти (суму кредиту) та нараховані проценти за користування кредитом не повернула, внаслідок чого виникла заборгованість за основним зобов`язанням, яка складається із суми тіла кредиту - 8984,11 грн. та процентів за користування кредитом в межах строку кредитування за період з 19 серпня 2015 року по 31 серпня 2016 року в сумі 1018,19 грн. Правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені статтями 1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплати суму боргу кредитору. Таким чином, вимога позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за основним зобов`язанням в сумі 10002,30 грн (8984,11+1018,19=10002,30), яка складається із суми позики - 8984,11 грн. та процентів за користування кредитом в межах строку кредитування за період з 19 серпня 2015 року по 31 серпня 2016 року в сумі 1018,19 грн, є доведеною та підлягають задоволенню. Перевіряючи вимогу позивача в частині стягнення процентів за користування кредитом за період 01 вересня 2016 року по 14 липня 2019 року в сумі 2540,51 грн. (3558,70-1018,19=2540,51) суд виходить з такого. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18. Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що за умовами укладеної сторонами Генеральної угоди №б/н від 19.08.2015 року АТ КБ «ПриватБанк», як фінансова установа, надало позичальнику суму кредиту, а останній зобов`язувався повернути наданий кредит у повному обсязі 31 серпня 2016 року. Таким чином, позивач відповідно до статті 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 31 серпня 2016 року. Після закінчення строку його дії у позивача відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти. Досліджений судом розрахунок заборгованості свідчить про те, що визначена позивачем до стягнення заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитом в сумі 2540,51 грн. включає період з 01 вересня 2016 року по 14 липня 2019 року, який виходить за межі строку кредитування (а.с.4). Оскільки після закінчення строку кредитування у кредитодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, тому заявлена позивачем вимога в частині стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 01 вересня 2016 року по 14 липня 2019 року є безпідставною та задоволенню не підлягає. Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача неустойки, а саме: пені за період з 20.10.2015 р. по 14.07.2019 р. в розмірі 14221,20 грн. та штрафу відповідно до п.2.2. Генеральної угоди в розмірі 2352,38 грн., то суд зазначає наступне. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору неустойка поділяється на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Відповідно до п.2.8. Генеральної угоди, при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку пеню в розмірі, який вказаний в Умовах та правилах за кожен день прострочення (а.с.6). Згідно п.2.1.1.12.6.1 Умов та правил надання банківських послуг, у разі виникнення прострочених зобов`язань на суму від 100 грн., позичальник сплачує Банку пеню - 30 %, яка нараховується за кожний день прострочення кредиту + 50 грн. /одноразово/ (а.с.28 зворот). Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за Генеральною угодою від 19 серпня 2015 року, посилався на витяг з «Тарифів Банку» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщений на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірної угоди. Витягом з «Тарифів Банку» та витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів (п.2.1.1.12.6.1 Умов), а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (без обмеження строку п. 1.1.7.42 Умов), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилась і погодилась з ним, підписуючи Генеральну угоду про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (19 серпня 2015 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (31 липня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у Генеральній угоді домовленості сторін про розмір пені за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в Генеральній угоді позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Суд вважає, що оскільки витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, не визнаються відповідачем та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 19 серпня 2015 року шляхом підписання Генеральної угоди. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені), за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Таким чином, суд не вбачає правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» пені в розмірі 14221,20 грн у зв`язку з безпідставністю позовних вимог у цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по її сплаті позивачу у Генеральній угоді від 19 серпня 2015 року, оскільки витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. Позовні вимоги позивача щодо стягнення з позивача штрафу відповідно до п.2.2. Генеральної угоди в розмірі 2352,38 грн., також задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Відповідно до п.2.2 Генеральної угоди, при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, зазначених в цій Генеральній угоді, більш як на 31 день по зобов`язанням, строк яких ще не настав, сторони узгодили, що строк повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість по кредиту, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує штраф в розмірі 2352,38 грн. (а.с.6). Як вбачається із розрахунку, наданому позивачем, прострочення за всіма платежами мали місце із 20.10.2015 року (а.с.4), через 31 днів від цієї дати, а саме 20.11.2015 року, у Банку виникло право стягнення неустойки у вигляді штрафу. Однак позов щодо стягнення цих сум подано лише 31.07.2019 року(а.с.2). Відповідачем в судовому засіданні було подано заяву про застосування строку позовної давності щодо стягнення неустойки (пені та штрафу) /а.с.55/. Статтею 258 частина 2 ЦК України встановлена спеціальна позовна давність в один рік до вимог, в тому числі для стягнення неустойки (штрафу, пені). Перебіг строку позовної даності, згідно ст. 253 ЦК України, починається з наступного дня після календарної дати або настання події з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг строку позовної давності починається з дня коли особа дізналась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначенням строку виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.1,5 ст. 261 ЦК України). Аналіз норм ст.266, ч.2 ст.258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін за договором, укладеним у письмовій формі у відповідності до ст. 259 ЦК України. Правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у містах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений, якщо він підписаний стороною (сторонами) ( ч.1, 2 ст. 207 ЦК України). Як зазначалося вище, за змістом підписаної відповідачем Генеральної угоди позичальника умова про збільшення строку позовної давності по сплаті неустойки (пені, штрафів) до 50 років, яка передбачена п. 1.1.7.31 Умов та Правил надання банківських послуг, відповідачем не погоджена (а.с.6, 20). Таким чином, вимога Банку про стягнення штрафу із викладених у позові підстав заявлена 31.07.2019 року поза межами спеціального строку позовної давності, задоволенню не підлягає, оскільки за відсутності належних і допустимих доказів про те, що умови про збільшення спеціального строку позовної давності розуміла відповідач, підписуючи Генеральну угоду про надання кредиту та надавши згоду на таке збільшення, а тому суду належить виходити з вимог законодавства щодо встановлення загального річного строку позовної давності для застосування неустойки. Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду України № 6-16цс15 від 11.03.2015р., № 6-240цс14 від 11.02.2014р. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно платіжного доручення №PROM7B2SYY від 17.07.2019 року АТ КБ «ПриватБанк» сплачено судовий збір в сумі 1921,00 грн. (а.с.1). Оскільки позовні вимоги позивача задоволено частково на загальну суму 10002,30 грн., що складає 34,35 % від позовних вимог, тому розмір судового збору, який підлягає стягненню з [PERSON] на користь Банку складає 659,86 грн /1921 грн. х 34,35 % : 100 % = 659,86/.

Outcome: partial