Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-23 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 24054,30 грн, яка складається з індексу інфляції за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 18798,90 грн та трьох відсотків річних від простроченої суми у розмірі 5255,40 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що рішенням суду задоволено вимоги представника позивача про стягнення заборгованості з відповідача в розмірі 47531,22 грн за договором б/н від 19.03.2014 року, проте зобов`язання з кредитного договору не виконані, договірні відносини сторін не припинені, а відтак представник позивача просить стягнути інфляційні витрати за період з січня 2016 року та три відсотки річних за період з 29.12.2015 року. 19.10.2021 року надійшов відзив на позовну заяву з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки правовідносини, як виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» , передбачена ст.625 ЦК України норма не застосовується до даних правовідносин. Також представник відповідача просила застосувати позовну давність до вимог позивача. 24.12.2021 року надійшла відповідь на відзив із зазначенням того, що позивач має право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України за увесь час прострочення. У судове засіданні представник позивача не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримав позовні вимоги. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала у задоволенні позовних вимог на підставі доводів, викладених у відзиві на позовну заяву. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Згідно заочного рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 19.05.2016 року по справі №638/855/16-ц позовні вимоги публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 47531,22 грн за кредитним договором SAMDN03000144215547 від 19.03.2014 року, яка складається з наступного: - 32160,98 грн. - заборгованість за кредитом; - 12227,92 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 402,74- заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи: - 500 грн.\~штраф (фіксована частина); - 2239,58 грн.\~\~- штраф (процентна складова) - задоволено. Факт укладення кредитного договору та умов надання грошових коштів відповідачем не оспорюється, відомостей щодо сплату боргу за кредитним договором або рішенням суду відповідачем суду не надано. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або не грошовим. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Статтею 1050 ЦК України\~передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Тобто нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції не є штрафними санкціями, а засобом захисту коштів кредитора від знецінення, оскільки передбачена законом, а не договором. За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначена позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання.\~\~Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених\~статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Тобто посилання представника відповідача на безпідставність позову в цій частині помилкові, також суд звертає увагу, що представник просить стягнути грошові кошти не за невиконання рішення суду, а за не сплату боргу за кредитним договором, тіло кредиту за яким не сплачено навіть після ухвалення рішення про стягнення заборгованості. Враховуючи викладене, вимоги представника позивача про стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми тіло кредиту та індекс інфляції ґрунтуються на вимогах закону з підстав зазначених вище. Разом з тим, представник відповідач просив суд застосувати у даній справі положення закону, які регулюють позовну давність. Главою 19 ЦК України\~визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених\~статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у\~статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених\~статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому зобов`язання відповідача перед банком за договором можна вважати припиненим у день остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Тобто невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі\~статті 625 ЦК України\~виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року в справі 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19). Позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення 3% річних в сумі 5255,40 грн. та індексу інфляції за прострочене виконання зобов`язання в розмірі 18798,90 грн. При цьому розрахунок наведений за період з 29.12.2015 року по 23.06.2021 року. З матеріалів справи вбачається, що позивач із зазначеним позовом звернувся до суду 16.07.2021 року. З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме: стягненню підлягають 3% річних і інфляційні втрати лише за три роки, що передували зверненню АТ КБ «Приватбанк» з позовом, а саме за період з 16.07.2018 року по 23.06.2021 рік, та становить три відсотки річних за вказаний період у розмірі 2885 грн 29 коп. та інфляційні витрати за вказаний період у розмірі 7548 грн 99 коп., а загалом 10434 грн 28 коп. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 2270 грн, позивні вимоги задоволено частково, а відтак з урахуванням розміру задоволених вимог відшкодуванню відповідачем на користь позивача підлягають судові витрати за подачу позову в сумі 984 грн 68 коп.

Outcome: partial