Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-09 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» (далі Банк) 02 березня 2020 року звернувся до суду із позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що 20 грудня 2011 року [PERSON] підписав заяву б/н, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 4 000 грн. зі сплатою відсотків у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та погодився, що вказана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. У зв`язку з невиконанням [PERSON] своїх зобов`язань, станом на 31 січня 2020 року загальна сума заборгованості становить 465 691 грн. 46 коп., яка складається з: 3 999 грн. 37 коп. заборгованості за кредитом, 454 802 грн. 63 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом, 6 889 грн. 46 коп. заборгованості за пенею. Але просить стягнути частину заборгованості у розмірі 136 863 грн. 76 коп., яка складається з: 3 999 грн. 37 коп. заборгованості за кредитом, 132 864 грн. 39 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом за період з 20 грудня 2011 року по 31 січня 2018 року, а також сплачені судові витрати у розмірі 2 102 грн. Представник позивача Гребенюк О.С. у судове засідання не з`явився, в заяві на ім`я суду просить справу розглянути за його відсутністю, позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належно судовими повістками, направленими рекомендованим листом з повідомленням на останню відому адресу реєстрації, які повернуті з відміткою «адресат відсутній», та оголошенням на сайті судової влади, причини неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або розгляд справи за його відсутністю суду не надав. Тому суд відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України вирішив справу розглянути за відсутністю сторін заочно. Відповідно до ч. 2 ст. 247 цього Кодексу у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги Банку необхідно задовольнити частково. Згідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України. Статтею 610 цього Кодексу визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 629 цього Кодексу договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626,628 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. цього Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. За змістом ст. 1056-1 ЦК України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Докази, які були надані суду, свідчать про наступне. Відповідно до анкети-заяви від 20 грудня 2011 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с. 10) [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна» та висловив згоду з тим, що вказана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Бажаний кредитний ліміт зазначено відповідачем 6 000 грн., розмір процентної ставки по кредиту у заяві не вказаний. У позовній заяві зазначено, що [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 4 000 грн. зі сплатою відсотків у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно розрахунку заборгованості за договором б/н від 20 грудня 2011 року, укладеного між Банком та [PERSON] (а.с. 6-9) станом на 31 січня 2020 року загальна сума заборгованості становить 465 691 грн. 46 коп., яка складається з: 3 999 грн. 37 коп. заборгованості за кредитом, 454 802 грн. 63 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом, 6 889 грн. 46 коп. заборгованості за пенею. А заборгованість до стягнення становить 136 863 грн. 76 коп., яка складається з: 3 999 грн. 37 коп. заборгованості за кредитом, 132 864 грн. 39 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом за період з 20 грудня 2011 року по 31 січня 2018 року. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема проценти. Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» як на невід`ємні частини спірного договору. Але доданий до позову Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» містить різні умови кредитування для різник кредитних карт. Зрозуміти, яку саме кредитну картку отримав відповідач, з матеріалів справи неможливо. Судом на адресу позивача 03 червня 2020 року було направлено запит про надання виписки по картковому рахунку [PERSON] , довідки про отримання останнім платіжної картки /карток/ із зазначенням строку її /їх/ дії, але відповідь на запис судом не отримана. Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що наданий позивачем на підтвердження позовних вимог, визначено, в тому числі: процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору, позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови. Але матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цим Витягом з Умов та правил ознайомлений відповідач і погодився з ним, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, їх розміру і порядку нарахування. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Отже, в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин, тобто з 20 грудня 2011 року, до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто до 02 березня 2020 року, оскільки кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у підписаній відповідачем анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17-ц (провадження №14-131цс19), за результатами перегляду в касаційному порядку рішень судів першої та апеляційної інстанції, ухвалених за наслідками розгляду спору у подібних правовідносин. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що АТ КБ «Приватбанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Таким чином, надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання Банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві [PERSON] , яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Тому, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. Також суд зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 20 грудня 2011 року у вигляді підписаної сторонами анкети-заяви, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Відповідно до п.п.1, 2 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Належними доказами, відповідно до ст.77 цього Кодексу, є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно до ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.79 вказаного Кодексу достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Стаття 81 ЦПК України зобов`язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - Конвенція, ЄСПЛ відповідно) як джерело права. ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи. При цьому суд зазначає про необхідність дотримання загальних засад цивільного процесуального права, тобто верховенства права, законності, пропорційності, надання доказів для підтвердження своїх доводів та ризик настання наслідків, у випадку їх не надання. Отже суд дійшов висновку, що у Банка відсутні правові підстави для здійснення нарахувань та висунення до відповідача вимог про стягнення процентів, оскільки належних доказів на підтвердження досягнення із відповідачем згоди щодо умов, розміру та порядку здійснення таких нарахувань у встановленими законом формі та порядку надано не було. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом у сумі 3 999 грн. 37 коп. Відповідно до ч. 1ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом України «Про судовий збір»). Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 2 102 грн., який відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно від задоволеної частини вимог (3 999 грн. 37 коп. х 100% / 136 864 грн. 76 коп. = 2,92%; 2 102 грн. х 2,92/ 100 = 61,38 грн.), тобто у розмірі 61 грн. 38 коп.

Outcome: partial