Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-21 00:00:00

В березні 2017 року заявник [PERSON] звернулася до суду із заявою, в якій просить встановити факт, реєстрації розірвання шлюбу між нею [PERSON] та [PERSON] від 11 листопада 2014 року. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 17 липня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровського районного управління юстиції у м. Донецьку був зареєстрований шлюб між нею та [PERSON], про що в книзі реєстрації актів зроблено відповідний запис № 421. Зазначає, що 11 листопада 2014 року у зоні проведення антитерористичної операції у м. Донецьку, вона зареєструвала розірвання шлюбу між нею та [PERSON]. При зверненні у грудні місяці 2016 року до заінтересованої особи по справі (відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Донецькій області), вона отримала відповідь, що актового запису про розірвання шлюбу між нею та [PERSON] у архівах та Державному реєстрі актів цивільного стану не виявлено. Заявниця у судове засідання не з'явилася. Подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Просила суд заяву задовольнити. Представник заінтересованої особи - відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Донецькій області подав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, відповідно до п.4 ч.1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту розірвання шлюбу. У відповідності до п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року № 5, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. З свідоцтва про шлюб (а. с. 10) вбачається, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 17 липня 2010 року . 11.11.2014 року Кіровським відділом записів актів громадянського стану м. Донецька видано свідоцтво про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON]. Враховуючи, що згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи, суд на підставі поданих доказів приходить до висновку про доведеність заявником факту розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON]. При цьому суд зазначає, що відповідно до Постанови Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», територія м. Донецька на даний час є тимчасово окупованою територією. Згідно розпорядження Кабінету Міністрів від 7 листопада 2014 р. № 1085 із змінами та доповненнями м. Донецьк віднесено до населеного пункту, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження через окупацію території незаконними збройними формуваннями, тому всі документи, видані органами так званої «Донецької народної республіки» є недійсними та не створюють юридичних наслідків. У зв'язку із неможливістю виконання повноважень відділами державної реєстрації актів цивільного стану Донецької та Луганської областей в районі проведення антитерористичної операції, їх повноваження здійснюють відділи державної реєстрації актів цивільного стану за межами цих територій. Кожен громадянин України, який переселився з району проведення антитерористичної операції, має право звернутися до будь-якого відділу державної реєстрації актів цивільного стану на його вибір для вирішення питань, що входять до їх компетенції. При цьому, бланки суворої звітності, в тому числі документи про державну реєстрацію актів цивільного стану, які були видані на цих територіях після 01.12.2014 року не є документами територіальних органів Міністерства юстиції України. Таким чином отримання у цих органів документів про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] не створює для заявника юридичних наслідків, а саме вона не зможе здійснити державну реєстрацію розірвання шлюбу. В той же час, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v.Turkey, 18.12.1996 §45) обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, але у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому, ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», встановлює обов'язковість прецедентів Європейського суду для національних судів України та впроваджує в українське судочинство практику європейських стандартів прав людини. Згідно ст. 17 цього Закону суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. З викладеного вбачається, що [PERSON] та [PERSON] отримали свідоцтво про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], яке не має юридичної сили на території України. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідне заявнику для реєстрації розірвання шлюбу, яка буде мати юридично силу на території України. Оцінюючі зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що викладені заявником факти знайшли своє підтвердження, а оскільки встановлення даного факту має для заявника юридичне значення, суд вважає необхідним його встановити. На підставі викладеного,

Outcome: approved