Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

Акціонерне товариство «ОТП Банк» звернулось до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого позивач посилався на те, що 02.04.2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «ОТП Банк», та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №ML-301/149/2008, за умовами якого вказаний відповідач отримав від банку кредит в розмірі 15000 доларів США, при кредитному ліміті 40000 доларів США, зобов`язавшись повернути кредит до 03.04.2023 року та сплатити відсотки в порядку та строки, визначені у кредитному договорі. Виконання позичальником [PERSON] кредитних зобов`язань в повному обсязі було забезпечено порукою відповідачки [PERSON] , оформленою договором поруки №SR-301/149/2008 від 02.04.2008 року. Посилаючись на те, що внаслідок неналежного виконання позичальником своїх договірних зобов`язань станом на 07.09.2017 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 11813,38 доларів США, позивач просив суд стягнути вказаний борг солідарно з відповідачів, поклавши на останніх також судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідачки [PERSON] під час розгляду справи в суді заперечував проти позовних вимог, заявлених банком до останньої, посилаючись на те, що згідно договору поруки від 02.04.2008 року остання зобов`язалась відповідати за виконання зобов`язань позичальника [PERSON] , що випливали із укладеного 02.04.2008 року кредитного договору. Поряд з цим, 02.03.2009 року між банком та [PERSON] було укладено додатковий договір №1 до кредитного договору від 02.04.2008 року, внаслідок якого її відповідальність збільшилась шляхом введення додаткового зобов`язання по страхуванню на 10663,44 долари США, збільшення реальної процентної ставки на 8,71% та збільшення абсолютного значення подорожчання кредиту на 5854,33 долари США. Оскільки своєї згоди на таку зміну зобов`язань, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності позичальника, вона не надавала, порука припинилась в силу приписів ч.1 ст.559 ЦК України. Відповідач [PERSON] неодноразово викликався до суд шляхом направлення судових повісток за його місцем реєстрації, підтвердженим відповідною довідкою на запит суду в порядку ч.6 ст.187 ЦПК України. Проте, за викликами до суду не з`явився, не повідомляючи про поважність причин своєї неявки, відзиву із запереченнями проти позову не надав. Також суд враховує, що згідно відміток у паспорті на ім`я [PERSON] вбачається, що останній перебуває в зареєстрованому шлюбі із відповідачкою [PERSON] , що з огляду на участь останньої у розгляді справи через свого представника, свідчить і про обізнаність відповідача [PERSON] про наявність в провадженні суду розглядаємої цивільної справи. За вказаних обставин, враховуючи думку представників позивача та відповідачки [PERSON] , а також з огляду на положення ст.223 ЦПК України, суд визнає за можливе провести подальший розгляд справи по суті за відсутності відповідача [PERSON] . Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 02.04.2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», як кредитодавцем, правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON] , як позичальником, було укладено кредитний договір №ML-301/149/2008, за умовами якого, з урахуванням Додаткового договору №1 від 02.03.2009 року до Кредитного договору №ML-301/149/2008 від 02.04.2008 року, вказаний відповідач отримав кредит в розмірі 15000 доларів США при кредитному ліміті в 40000 доларів США, зобов`язавшись повернути кредит до 03.04.2023 року шляхом сплати щомісячних ануїтетних платежів згідно графіку повернення кредиту. З метою забезпечення виконання позичальником [PERSON] взятих на себе кредитних зобов`язань між банком та відповідачкою [PERSON] 02.04.2008 року було укладено договір поруки №SR-301/149/2008, за умовами якого остання обов`язалась перед кредитодавцем відповідати солідарно та в повному обсязі із позичальником [PERSON] за невиконання останнім взятих на себе договірних зобов`язань за кредитним договором №ML-301/149/2008 від 02.04.2008 року. З матеріалів справи вбачається та не спростовано відповідачами, що свої зобов`язання за кредитним договором позичальник [PERSON] належним чином не виконував, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка згідно наданого до позову розрахунку станом на 07.09.2017 року становить 11813,38 доларів США та складається із заборгованості по тілу кредиту в сумі 9352,12 долари США та по процентам за користування кредитом в сумі 2461,26 долари США. Скориставшись своїм правом, передбаченим п.п.1.9.1 кредитного договору та ч.2 ст.1050 ЦК України, банк своїми письмовими досудовими вимогами від 18.07.2018 року просив відповідачів погасити вказану заборгованість та після того, як зазначені письмові досудові вимоги позивача відповідачами не виконані, звернувся до суду про стягнення вказаної заборгованості в судовому порядку. Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.ст.11,525,629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмовій формі (ст.ст.1054,1055 ЦК України), а також договір поруки (ст.553 ЦК України). Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо кредитним договором встановлений обов`язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась зі сплатою процентів. При цьому за змістом ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.ст.610,611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом ст.ст.546,547 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватись порукою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Відповідно до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. Поручителем може бути одна або кілька осіб. Згідно ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Нормою ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Положеннями ст.524 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ст.533 ЦК України визначено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Таким законом є ст.193 ЦК України, ст.524 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року №959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Закон України від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», а також Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». При цьому заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, означене чинне законодавство не містить. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Вирішуючи питання по суті позовних вимог, приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт укладення між позивачем та відповідачами вказаних договорів із дотриманням вимог законодавства, невиконання відповідачами, на відміну від кредитодавця, своїх зобов`язань за даними договорами, що зумовило виникнення кредитної заборгованості у розрахованому позивачем розмірі та його права вимагати дострокового повернення кредиту, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню в частині стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] , як позичальника за кредитним договором. В частині заявлених вимог до відповідачки [PERSON] , суд враховує наступне. З матеріалів справи вбачається, що 02.03.2009 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено додатковий договір №1 до кредитного договору №ML-301/149/2008 від 02.04.2008 року. Крім того, під час розгляду справи в суді представник позивача зазначив, що в 2011 році між банком та [PERSON] укладався ще один додатковий договір до кредитного договору. Згідно графіку платежів, що є додатком №1 та невід`ємною частиною кредитного договору та додаткових договорів до нього, вбачається, що внаслідок внесених змін до кредитного договору збільшився обсяг зобов`язань позичальника та, відповідно і поручителя, шляхом введення додаткового зобов`язання по страхуванню в сумі 10663,44 долари США, збільшення розміру реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту. Оскільки умови укладеного між банком та [PERSON] договору поруки від 02.04.2008 року не містять застережень щодо згоди останньої на подальше внесення змін до кредитного договору без згоди поручителя, а також враховуючи, що своєї згоди на таку зміну зобов`язань, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності позичальника [PERSON] , відповідачка [PERSON] , як поручитель, не надавала, суд погоджується із доводами представника [PERSON] про те, що порука останньої є такою, що припинилась в силу приписів ч.1 ст.559 ЦК України. В зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги банку про стягнення заборгованості з [PERSON] в солідарному порядку із позичальником [PERSON] є безпідставними та задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат в порядку ст.141 ЦПК України, суд, враховуючи результат вирішення справи та часткове задоволення позову, вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача понесені останнім при зверненні до суду із даним позовом судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 4604 грн. 07 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial