Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-11 00:00:00

В березні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 12 липня 2000 року між нею та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований Донецьким відділом ДРАЦС. На момент звернення до суду з вказаним позовом сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Проте, починаючи з 2015 року проживають окремо, спільного господарства не ведуть та шлюбні відносини не підтримують. В період шлюбу та до моменту фактичного припинення шлюбних відносин по 2015 рік, за спільні кошти [PERSON] та [PERSON] було придбано наступне майно: земельну ділянку площею 6,0858 га з кадастровим номером [NUMBER], що розташовується в Київській області, Бориспільський район, Іванківська сільська рада; квартиру в [ADDRESS] загальною площею 45,2 кв.м., житловою площею 29,4 кв.м.; будівлю трансформаторної підстанції (літ. Щ-1) площею 64,2 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS]; адміністративне приміщення (літ.Э?-1.2) площею 467,7 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS]; автомобіль марки «Mercedes-Benz», номерний знак [NUMBER], 2004 року випуску; автомобіль марки «Камаз», номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску; автомобіль марки «Mercedes-Benz», номерний знак [NUMBER] (попередній номерний знак [NUMBER]), 2009 року випуску; причіп марки «Sam», номерний знак [NUMBER], 2012 року випуску; фургон житловий марки «Bailey», номерний знак [NUMBER], 2002 року випуску. Крім того, 14 вересня 2005 року між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» був укладений договір оренди банківського сейфу №09/11-175/107, в подальшому договір неодноразово був пролонгований. За домовленістю між [PERSON] та [PERSON] у банківському сейфі зберігались спільні грошові накопичення у розмірі 250000 доларів США. На даний час [PERSON] та [PERSON] не можуть дійти згоди щодо обсягу майна, що є спільною сумісною власністю та відповідно про розмір частки [PERSON] у спільному сумісному майні. Зважаючи на це, [PERSON] просить суд визнати за нею право власності на ? частину вказаного рухомого та нерухомого майна. В ході розгляду цивільної справи [PERSON] подала заяву про збільшення позовних вимог, якою просила визнати за нею право власності на ? частину 675 видів рослин в загальній кількості 791948 штук, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], згідно переліку (а.с.65-79), а також ? частки в статутному капіталі ТОВ «Ботанік маркет»; ? частки в статутному капіталі ООО «Фабрика декоративных растений», ? частки в статутному капіталі ООО «Зеленый логистик». Крім цього, [PERSON] пред'явив зустрічний позов до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, який обґрунтовує тим, що в поданій позовній заяві [PERSON] просить визнати за нею право власності на ? частину земельної ділянки площею 6,0858 га з кадастровим номером [NUMBER], яка розташовується в Київській області, Бориспільський район, Іванківська сільська рада. Проте, дана земельна ділянка не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя та має бути визнана особистою приватною власністю [PERSON] Оскільки, шлюбні відносини між сторонами, а також ведення спільного господарства були фактично припинені в травні 2014 року. З 10 листопада 1995 року [PERSON] зареєстрований ФО-П та здійснює підприємницьку діяльність з відтворення рослин та оптової торгівлі квітами та рослинами. Саме з метою здійснення підприємницької діяльності та розміщення садового центру [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу придбав 26 вересня 2013 року у ТОВ «Аеро-Клуб» земельну ділянку площею 6,0858 га з цільовим призначенням землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Таким чином, дана земельна ділянка за своїм цільовим призначенням не могла використовуватись для задоволення спільних особистих потреб подружжя і використовувалась лише для здійснення підприємницької діяльності [PERSON] Крім цього, земельну ділянку було придбано за рахунок грошових коштів, які були отримані в борг за договором позики від 20 вересня 2013 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] Отримані в борг грошові кошти були повернуті лише 10 квітня 2016 року, тобто через два роки після фактичного припинення шлюбних відносин. Тому, витрати на придбання зазначеної земельної ділянки були фактично понесені [PERSON] після фактичного припинення шлюбних відносин з [PERSON] Тому [PERSON] просив визнати земельну ділянку площею 6,0858 га з кадастровим номером [NUMBER], яка розташовується в Київській області, Бориспільський район, Іванківська сільська рада його особистою приватною власністю. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав первісний позов та просив суд його задовольнити у повному обсязі, з урахуванням поданої заяви про збільшення позовних вимог. В свою чергу, заперечував проти задоволення зустрічного позову, в обґрунтування своїх заперечень вказав на те, що спірна земельна ділянка була придбана [PERSON] та [PERSON] в період перебування у шлюбі та сумісного проживання подружжя. Під час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки [PERSON] надавала свою згоду на укладення даного договору. Таким чином, [PERSON] повністю визнавав факт шлюбних відносин з [PERSON] на час придбання земельної ділянки. До того ж звернув увагу на те, що майно, яке виділено із спільної сумісної власності подружжя для здійснення підприємницької діяльності є окремим об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Представник відповідача [PERSON] підтримав зустрічний позов та просив суд його задовольнити, проти задоволення первісного позову заперечував в повному обсязі. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд встановив наступні обставини та дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 липня 2000 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Донецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №553 (а.с.11). Шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 19 травня 2017 року (а.с.202). Судом встановлено, що під час перебування у шлюбі сторонами було придбано наступне рухоме та нерухоме майно, а саме за договором купівлі-продажу від 06 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Деркачем О.О. та зареєстрованим в реєстрі №2462, придбано квартиру [ADDRESS] (а.с.15). В подальшому [PERSON] зареєстрував право власності на дану квартиру, про що отримав Витяг про державну реєстрацію прав, виданого КП БТІ м. Донецька від 15 грудня 2011 року №32521460 (а.с.17). Згідно з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03 лютого 2016 року [PERSON] є власником будівлі трансформаторної підстанції літ. Щ-1, площею 64,2 кв.м., що розташовується в Донецькій області, [ADDRESS], на підставі рішення Куйбишевського районного суду м. Донецьк від 02 грудня 2008 року (а.с.18), а також власником адміністративної будівлі літ. Э?-1.2, що розташовується в [ADDRESS] на підставі рішення Куйбишевського районного суду м. Донецьк від 01 червня 2007 року, що підтверджується копією технічного паспорта на громадський будинок (а.с.19-22). Як вбачається з інформаційної довідки з офіційного сайту МВС України за критерієм пошуку - ідентифікаційний номер [PERSON], останньому на праві власності належить: автомобіль марки «Mercedes-Benz», номерний знак [NUMBER], 2009 року випуску, причіп марки «Sam», номерний знак [NUMBER], 2012 року випуску, та фургон житловий «Bailey», номерний знак [NUMBER], 2002 року випуску (а.с.23). З приєднаних до матеріалів цивільної справи копій свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу встановлено, що [PERSON] на праві власності належить автомобіль марки «Mercedes-Benz», номерний знак [NUMBER], 2004 року випуску, та автомобіль марки «Камаз», номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску (а.с.24,25). У судовому засіданні встановлено, що шлюбний договір, а також будь-які інші письмові договори щодо майна, яке є їх особистою приватною власністю, а також щодо майна, яке є об'єктом спільної сумісної власності сторони не укладали. Згідно з вимогами ч.1 та ч.2 ст.60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до змісту ч.1 та ч.3 ст.61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч.1 ст.69, ч.1 ст.70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Встановлено, що зазначене майно, а саме: квартира, будівля трансформаторної підстанції, адміністративне приміщення, автомобіль марки «Mercedes-Benz», номерний знак [NUMBER], причіп марки «Sam», номерний знак [NUMBER], фургон житловий «Bailey», номерний знак [NUMBER], автомобіль марки «Mercedes-Benz», номерний знак [NUMBER], автомобіль марки «Камаз», номерний знак [NUMBER], були придбані під час перебування сторін у шлюбі. Ця обставина свідчить про те, що це майно є об'єктом їх спільної сумісної власності. При цьому, сторони не дійшли домовленості щодо добровільного поділу даного майна. Відповідно до вимог абз.2 ч.1 ст.71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Таким чином, на підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню та за нею слід визнати право власності на ? частину зазначено спірного рухомого та нерухомого майна. Крім цього, судом також встановлено, що в період перебування сторін в шлюбі,[PERSON] було зареєстровано три юридичні особи, безпосереднім засновником яких відповідач є особисто. Так, 17 жовтня 2013 року було зареєстровано ООО «Зеленый логистик», 28 листопада 2013 року зареєстровано ООО «Фабрика декоративных растений», 14 лютого 2014 року - ТОВ «Ботанік Маркет», що підтверджуються Витягом з державного реєстру юридичних осіб, Інформацією про юридичну особу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.97-107, 108-118, 95-96). Згідно з положенням ч.1 ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Виходячи зі змісту ч.2 та ч.3 ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз'яснив Конституційний Суд України в рішенні у справі №1-2012 року від 19 вересня 2012 року №17-рп/2012 щодо неоднозначного застосування судами України положення ч.1 ст.61 Сімейного кодексу України, було встановлено, що приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об'єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, включаючи вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності. Таким чином, Суд дійшов висновку, що «статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об'єктом їх спільної сумісної власності». Враховуючи зазначене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за нею права власності на ? частину в статутному капіталі ТОВ «Ботанік Маркет», ООО «Зеленый логистик», ООО «Фабрика декоративных растений», підлягають задоволенню. З акту інвентаризації рослин, які знаходяться в виробництві ТМ «Фабрика декоративних рослин» за адресою: [ADDRESS], станом на 30 березня 2015 року, згідно списку, що міститься в матеріалах цивільної справи, наданого головним бухгалтером, встановлено, що [PERSON] було придбано 675 видів рослин в загальній кількості 791948 штук (а.с.80-93). Тому вказані рослини також підлягають поділу як об'єкт спільного майна подружжя шляхом визнання за [PERSON] права власності на ? частину рослин, що знаходяться в [ADDRESS], згідно переліку, що міститься в матеріалах справи (а.с.65-79). При цьому при вирішенні позовних вимог щодо визнання за [PERSON] права власності на ? частину вмісту індивідуального (банківського сейфу), відкритого на ім'я [PERSON] в базовому відділенні Донецької обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль», суд виходить з наступного. Дійсно, 14 вересня 2005 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] був укладений договір оренди банківського сейфу №09/11-175/107. В подальшому, 01 липня 2011 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] уклали додаткову угоду №06/07-175/99-122 про продовження строку дії договору оренди індивідуального (банківського) сейфу №09/11-175/107. Згідно умов якої сторони погодили між собою продовжити строк оренди індивідуального (банківського) сейфу до 02 липня 2012 року (а.с.33). У відповідності до положення ч.1 та ч.3 ст.970 ЦК України банк може передати поклажодавцеві індивідуальний банківський сейф (його частину або спеціальне приміщення) для зберігання у ньому цінностей та роботи з ними. Банк приймає від поклажодавця цінності, контролює їх поміщення у сейф та одержання їх із сейфа. Як встановлено зі змісту листа від 06 лютого 2017 року [PERSON] звертався до АТ «Райффайзен Банк Аваль»з запитом з приводу того чи було вивезено з приміщення Донецької обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» вміст банківського сейфу, орендованого на підставі договору №09/11-175/107 від 14 вересня 2005 року (а.с.185). У відповідь на вказаний лист АТ «Райффайзен Банк Аваль» повідомив, що з незалежних причин банк позбавлений доступу до колишнього Базового відділення Донецької обласної дирекції (за адресою: м. Донецьк, вул. Ф. Зайцева, 46-в), в якому був розміщений індивідуальний сейф [PERSON] Банком здійснювались заходи щодо забезпечення охорони вказаної будівлі, аж до безпосереднього захоплення незаконними озброєними формуваннями. За заявами банку щодо цих фактів були відкриті кримінальні провадження за ознаками ст.341 та ст.187 КК України та Селидівським районним відділом внутрішніх справ Донецької області проводиться досудове розслідування. Крім цього, банк не здійснював опис вмісту індивідуального сейфу при наданні послуги з його оренди, оскільки ця послуга передбачає передачу сейфу в оренду без проведення такого опису (а.с.205). За правилами ч.1 та ч.4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч цьому, в матеріалах цивільної справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували вміст індивідуального банківського сейфу, орендованого [PERSON] в АТ «Райффайзен Банк Аваль». Доводи [PERSON] стосовно того, що в даному сейфі зберігаються спільні грошові накопичення сторін у розмірі 250000 доларів США також не знайшли свого підтвердження в ході розгляду цивільної справи. Зважаючи на те, що суд об'єктивно позбавлений можливості визначити вміст вказаного банківського сейфу, а також відсутності доступу у працівників АТ «Райффайзен Банк Аваль» до колишнього Базового відділення Донецької обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» у зв'язку з проведення антитерористичної операції, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем за первісним позовом права власності на ? частину вмісту банківського сейфу, належить відмовити. При вирішенні позовних вимог за зустрічним позовом, суд виходить з наступного. 26 вересня 2013 року [PERSON] придбав земельну ділянку площею 6,0858 га з кадастровим номером [NUMBER] з цільовим призначенням землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення, яка розташовується в Київській області, Бориспільський район, Іванківська сільська рада. Вказана обставина підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 26 вересня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Криворучко О.В. та зареєстрованого в реєстрі №996, та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №20226489 від 09 квітня 2014 року. Вартість земельної ділянки на час придбання становить 498000 гривень (а.с.12-13,14). Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.23 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири; садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба; засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери; паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. За змістом п.3 ч.1 ст.57 СК України майно, набуте одним із подружжя за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто, є особистою приватною власністю. Згідно правової позиції Верховного суду України, висловленої у справі №6-612цс15, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя, визначені ст.60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування ст.60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не лише факт набуття цього майна в період шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Враховуючи фактичні обставини справи, підтверджені належними та допустимими доказами, дають підстави стверджувати, що спірна земельна ділянка є об'єктом особистої приватної власності [PERSON], як одного із подружжя, оскільки придбана за його особисті кошти, отримані в борг за договором позики, а не за спільні кошти подружжя. Встановлено, що 20 вересня 2013 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір позики №13/04/20. За умовами якого [PERSON] надав [PERSON] у тимчасове поворотне безвідсоткове користування грошові кошти у розмірі 500000 гривень, а [PERSON] зобов'язався повернути грошові кошти до 10 квітня 2016 року (а.с.196). Рішенням Дружківського міського суду Донецької області про розірвання шлюбу було встановлено факт, що фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені з травня 2014 року. Згідно з вимогами ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Тому договір позики, укладений 26 вересня 2013 року, у період перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбних відносинах. Проте, вказаний договір позики був укладений не в інтересах сім'ї, а саме з метою здійснення підприємницької діяльності одним із подружжя. Крім того, якщо даний договір був укладений в інтересах сім'ї, то відповідно кожен з подружжя повинен був забезпечувати повернення грошових коштів у строк, визначений договором, незважаючи на це повернення грошових коштів було виключно обов'язком [PERSON] Таким чином, [PERSON] придбав спірну земельну ділянку за рахунок грошових коштів, отриманих в позику, яку повернув 10 квітня 2016 року, що підтверджується розпискою позикодавця на договорі позики. Тобто грошові кошти було повернуто протягом двох років вже після фактичного припинення шлюбних відносин з [PERSON] (а.с.106-а). За вказаних обставин, суд погоджується з доводами представника відповідача за первісним позовом, що зазначена земельна ділянка була придбана [PERSON] не в інтересах сім'ї, а з метою забезпечення здійснення підприємницької діяльності, саме за його особисті грошові кошти, які були отримані в борг. Факт укладення договору позики грошових коштів та укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки в один день, також свідчить про те, що саме ці грошові кошти були використані [PERSON] для придбання земельної ділянки. Таким чином, з'ясовуючи походження коштів для придбання спірної земельної ділянки, суд приходить до висновку, що грошові кошти у розмірі 498000 гривень, були отримані в результаті договору позики, які на протязі 2013-2016 років повертав саме [PERSON] Крім цього, зі змісту договору позики вбачається, що грошові кошти надаються з метою придбання земельної ділянки для розміщення садового центру. Тому земельна ділянка площею 6,0858 га з кадастровим номером [NUMBER], яка розташовується в Київській області, Бориспільський район, Іванківська сільська рада, не є спільним сумісним майном подружжя. Крім цього, суд звертає увагу на ту обставину, що [PERSON] з 10 листопада 1995 року зареєстрований як ФО-П з основним видом діяльності - відтворення рослин (а.с.191-193). Тоді як метою придбання зазначеної земельної ділянки було розміщення садового центру, тобто, безпосередньо, з метою здійснення [PERSON] своєї підприємницької діяльності. Так, як роз'яснив Верховний Суд України в поставові від 02 жовтня 2013 року у справі №6-79цс13, майно фізичної особи - підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст.57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст.ст.60, 61 СК України. Таким чином, купуючи під час шлюбу нерухоме майно як фізична особа-підприємець для здійснення підприємницької діяльності не за спільні кошти подружжя та вирішуючи питання про його передачу до статутного фонду іншого суб'єкта господарювання - приватного підприємства, засновником якого він є, сторона діяла виключно як власник цього майна й суб'єкт господарювання в процесі здійснення ним господарської діяльності.Посилання на рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року у справі №1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення ч.1 ст.61 СК України при вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи - підприємця не спростовує зазначених висновків, оскільки в цьому рішенні мова йде виключно про статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя. За правилами ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Всупереч цьому, представником відповідача за зустрічним позовом не було надано належних доказів, що спірна земельна ділянка була придбана за спільні кошти подружжя, та борг за договором позики повертався також за спільні кошти подружжя. Судом критично сприймається твердження представника відповідача за зустрічним позовом, що сам факт придбання спірної земельної ділянки в період перебування у шлюбі є беззаперечним доказом того, що дане нерухоме майно є об'єктом спільного майна подружжя. Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. З квитанції №170 від 26 лютого 2016 року (а.с.1) вбачається, що при пред'явленні позову до суду [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 6890 гривень. Пред'явлений нею позов задоволений частково. З огляду на це, з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути витрати на оплату судового збору у розмірі 3445 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial