Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-01 00:00:00

В березні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, який обґрунтовує тим, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] . Крім позивача, в даному будинку на даний час зареєстровані як за місцем проживання його син [PERSON] , а також невістка [PERSON] та онуки [PERSON] та [PERSON] Відповідачі були вселені та зареєстровані у будинку у 1999 році році як члени сім`ї власника будинку. Приблизно у 2008 році [PERSON] разом з своєю сім`єю переїхав на постійне місце проживання до м. Дніпро. Незважаючи на те, що [PERSON] разом з дружиною та дітьми вибув з даного будинку, вони не знялись до даного часу з реєстрації в ньому. Протягом майже 10 років відповідачі не проживають у будинку, будь-яких домовленостей про збереження за ними права на користування житлом з позивачем не було, вартість спожитих комунальних послуг вони не сплачують. У зв`язку з цим, [PERSON] просить визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також неповнолітнього [PERSON] такими, що втратили право на користування жилим приміщенням будинком [ADDRESS] . У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав пред`явлений позов у повному обсязі та наполягав на його задоволенні. Відповідачі відзив на позов не надали. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Про поважні причини, які перешкодили з`явитися у судове засідання, суд не повідомили. Представник служби у справах дітей Бориспільської міської ради Павленко Л.В. у судове засідання не з`явилася. Проте, надала до суду заяву, в якій зазначила, що просить проводити розгляд справи за її відсутності та при вирішенні справи покладається на розсуд суду. Тому, на підставі ч.1 ст.280 ЦПК України суд вирішив проводити заочний розгляд цивільної справи, про що в судовому засіданні проголосив протокольну ухвалу. Заслухавши пояснення представника позивача та допитавши свідка, дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва № [NUMBER] на право особистої власності на жилий будинок від 18 березня 1974 року (а.с.5). З копії будинкової книги на житловий будинок [ADDRESS] вбачається, що у зазначеному будинку зареєстровано місце проживання [PERSON] , сина позивача, [PERSON] , його невістки, а також онуків [PERSON] , 2001 року народження, та [PERSON] , 2005 року народження (а.с.8). Таким чином відповідачі набули право на користування вказаним житловим будинком як члени сім`ї власника. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, в тому числі, на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно з правової позиції Верховного Суду України, викладеної у справі №6-57цс11 від 16 січня 2012 року, виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). У відповідності до положення ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, з акту обстеження житлових і матеріально-побутових умов від 18 грудня 2018 року, складеного депутатом Бориспільської міської ради Шкорупом М.І., вбачається, що дійсно [PERSON] з своєю родиною не проживає за адресою: [ADDRESS] , більш ніж 10 років. Зі слів сусідів сім`я [PERSON] в складі чотирьох членів виїхали з будинку орієнтовно в 2009 році (а.с.7). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона є сусідкою позивача та проживає за адресою: [ADDRESS] . Свідок знайома також з відповідачем по справі - [PERSON] Останній одружився з [PERSON] . Проте, їхнє місце проживання на даний час свідку невідоме, останні 10 років вони не проживають у будинку, що належить позивачу. Таким чином, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за власним бажанням, без поважних причин не проживають в спірному будинку понад 10 років, будь-яких спроб для вселення до вказаного житлового приміщення не робили, спірним житлом не цікавляться, витрат по його утриманню не несуть, зокрема не сплачують житлово-комунальні послуги. Тому, суд приходить до висновку, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] втратили право на користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] . Крім цього, суд звертає увагу на те, що у відповідності до ч.2 та ч.3 ст.29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно з п.18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №207 від 02 березня 2016 року, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Встановлено, що з 2005 року, тобто з часу народження [PERSON] зареєстрований за місцем проживання за адресою: [ADDRESS] . На даний час неповнолітній [PERSON] досягнув 14-річного віку, зважаючи на це, він вправі самостійно обирати собі місце проживання, в тому числі проживати за зареєстрованим місцем проживання. Водночас згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 18 грудня 2018 року, неповнолітній [PERSON] за вказаною адресою не проживає, у будинку відсутні будь-які його дитячі речі. Оскільки, [PERSON] не виявив бажання проживати за адресою свого зареєстрованого місця проживання. Тому, суд приходить до висновку, що він також втратив право на користування житловим будинком [ADDRESS] . За містом ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. До вказаного висновку, суд приходить також враховуючи те, що права неповнолітнього [PERSON] не будуть порушені, з огляду на те, що протягом останніх 10 років він постійно проживає разом з своїми батьками. Згідно з вимогами ч.1 та ч.6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При пред`явленні позову [PERSON] не сплатив судовий збір, оскільки звільнений від його сплати на підставі п.10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Вказана обставина підтверджується копією посвідчення серії [NUMBER] , виданого Київською облдержадміністрацією. Пред`явлений ним позов задоволений. Тому з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належить стягнути в дохід держави судовий збір по 256 гривень 13 копійок з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: approved