Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

в березні 2021 року [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також позивачі [PERSON] , [PERSON] , звернулись до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Комарницька О.В., згідно з яким просили: - визнати недійсним Іпотечний договір від 31.07.2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О.В., зареєстровааний в реєстрі за № 1004; - припинити право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , зареєстрованого 18.09.2018 року на підставі цього Іпотечного договору приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О.В., номер запису про право власності 28007597. Позовні вимоги обгрунтовно тим, що [PERSON] та [PERSON] з 17.10.1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі. 02.04.2018 року між [PERSON] (за згодою дружини - [PERSON] ) та [PERSON] було укладено з [PERSON] договір позики, за умовами п. 1 якого [PERSON] до укладення цього договору передав [PERSON] строком до 02.08.2018 року грошові кошти у розмірі 1 000 000,00 грн., без нарахування відсотків за користування. Також, 31.08.2018 року між [PERSON] (за згодою дружини - [PERSON] ) та [PERSON] було укладено іпотечний договір, за умовами якого [PERSON] передала в іпотеку [PERSON] в якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за Договором позики від 02.04.2018 року нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] . При цьому, у зв`язку з простроченням повернення позики [PERSON] звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , внаслідок чого 18.09.2018 року на підставі Іпотечного договору у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1212533980000, номер запису про право власності 28007597. Разом з тим, [INFO] [PERSON] помер. Згідно з матеріалами спадкової справи, окрім [PERSON] , спадщину прийняли діти померлого: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , батьками яких є [PERSON] та [PERSON] . У зв`язку з зазначеним, позивачі, які успадкували належні [PERSON] права іпотекодержателя, як сторони Іпотечного договору, вважають, що іпотечний договір слід визнати недійсним, з огляду на наступне. Згідно з п. 1.4 Іпотечного договору іпотекодавець підтвердив та гарантував, що не мають права користування квартирою, яка є предметом іпотеки за цим договором, малолітні чи неповнолітні діти або недієздатні чи обмежено дієздатні особи. Крім того, відповідач гарантувала, що протягом трьох місяців після укладення договору [PERSON] , яка була зареєстрована у квартирі, добровільно здійснить зняття з реєстрації. Однак, [PERSON] не здійснила зняття з реєстрації в обумовлений сторонами договору строк, чим, у свою чергу, позбавила [PERSON] та її чоловіка можливості здійснити своєчасний продаж квартири, за рахунок чого повернути позичені кошти, оскільки потенційні покупці відмовляються придбати квартиру, в якій зареєстрована стороння особа. За вказаних обставин, позивачі вважають, що Іпотечний договір було укладено [PERSON] за згодою дружини - [PERSON] внаслідок помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо обов`язків іпотекодавця та особи, як була зареєстрована в квартири, здійснити зняття її з реєстрації до 01.11.2018 року. За вказаних обставин, а також посилаючись на положення ст.ст. 215, 229 ЦК України та ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», позивачі звернулися до суду з цим позовом, який просили задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16.03.2021 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 31.03.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20.09.2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20.09.2021 року відмовлено у затвердженні мирової угоди по даній справі. 09.11.2021 року до суду надійшла заява відповідача про визнання відповідачем позову. Разом з тим, відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦК України у разі визнання позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд . З урахуванням вищенаведених положень, суд відмовив у прийнятті визнання відповідачем позову, оскільки таке визнання суперечить закону та продовжив розгляд справи. Представник позивачів у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач та третя особа у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Разом з тим, 09.11.2021 року до суду надійшла заява відповідача, в якій він просив розгляд справи проводити за його відсутністю. Вислухавши пояснення представника позивачів, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , є спадкоємцями [PERSON] , який помер [INFO] . 02.04.2018 року між [PERSON] (за згодою дружини - [PERSON] ) та [PERSON] було укладено з [PERSON] договір позики, за умовами п. 1 якого [PERSON] до укладення цього договору передав [PERSON] строком до 02.08.2018 року грошові кошти у розмірі 1 000 000,00 грн., без нарахування відсотків за користування. Також, 31.08.2018 року між [PERSON] (за згодою дружини - [PERSON] ) та [PERSON] було укладено іпотечний договір, за умовами якого [PERSON] передала в іпотеку [PERSON] в якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за Договором позики від 02.04.2018 року нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Як вбачається з наявного у матеріалах справи витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва, на момент укладення вищенаведеного Іпотечного договору у квартирі була зареєстрована [PERSON] , дата реєстрації - 06.05.1983 року. При цьому, у зв`язку з простроченням повернення позики [PERSON] звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , внаслідок чого 18.09.2018 року на підставі Іпотечного договору у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1212533980000, номер запису про право власності 28007597. Звертаючись до суду з позовом, позивачі, як на підставу для його задоволення, посилалися на те, що, не зважаючи на гарантування відповідачем здійснити зняття з реєстрації [PERSON] з квартири протягом трьох місяців після укладення договору, остання в обумовлений сторонами договору строк знята з реєстрації не була, що, у свою чергу, позбавило [PERSON] та її чоловіка можливості здійснити своєчасний продаж квартири, за рахунок чого повернути позичені кошти, оскільки потенційні покупці відмовляються придбати квартиру, в якій зареєстрована стороння особа. Так, положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Водночас, положеннями ч. 1 ст. 626, ст. 627 та ч. 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. У свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилися щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин, може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім віпадків, встановлених законом. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел, тобто особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступала б у правовідносини, невигідні для неї. Однак, як вбачається зі змісту іпотечного договору, останній не містить жодних умов, які б свідчили про обов`язок відповідача зняти з реєстрації у квартирі будь-яку особу протягом трьох місяців після укладення договору. Натомість, оскільки [PERSON] своїм підписом у договорі засвідчив своє добровільне волевиявлення, суд приходить до висновку про те, що він був обізнаний щодо умов укладеного договору, усвідомлював їх правові наслідки та жодних заперечень не мав. Водночас, відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При цьому, у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено вимогами ст.ст. 77, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Крім того, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Разом з тим, всупереч вищенаведених положень законодавства, жодних доказів того, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю порушує права позивачів, матеріали справи не містять. Тобто, в даному випадку, позивачі просять захистити своє право, яке в даному випадку не підлягає судовому захисту оскільки не порушено відповідачем. За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті та не ґрунтуються нормах чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed