Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-31 00:00:00

В березні 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до публічного акціонерного товариства «ХК «Київміськбуд» (далі по тексту - відповідач) про стягнення коштів за невиконання умов договорів. Позовні вимоги мотивовані тим, що між сторонами 23.12.2013 року було укладено договори № 4191/РН-К та № 4192/РН-К купівлі-продажу майнових прав на квартири № 162 та № 163 за адресою: [ADDRESS]. Свої зобов'язання за договорами позивач вважав виконаними, оскільки він здійснив оплату вартості майнових прав, разом із тим, відповідач неналежним чином виконав умови договору та порушив термін введення в експлуатацію будинку, передбачений п. 6.1., який становить - травень 2015 року, оскільки згідно із Сертифікатом Державної будівельно-архітектурної інспекції України, фактична дата складання акту готовності об'єкта до експлуатації становить 17.06.2016 року. Посилаючись на викладене, позивач просив суд, на підставі п. 4.2. договору стягнути з відповідача пеню за неналежне виконання зобов'язань в розмірі 57219,74 грн. В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив суд про його задоволення. В судовому засіданні представники відповідача позов не визнали та просили суд відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених в письмових поясненнях по справі. При цьому зазначали, що договором передбачена відповідальність відповідача за невиконання умов договорів № 4191/РН-К та № 4192/РН-К від 23.12.2013 року у розмірі 0,01 % від суми неналежного виконання, а тому вважали вказане зобов'язання грошовим, проте поняття введення в експлуатацію об'єкта будівництва не є грошовим, в зв'язку із чим застосувати до відповідача п. 4.2. договору - неможливо. Окрім того, представники позивача просили суд застосувати до позовних вимог строк позовної давності, оскільки до вимог про стягнення пені та штрафу застосовується спеціальний строк позовної давності в 1 рік, який є підставою для відмови у задоволенні позову. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне. Судом встановлено, що між [PERSON] (за договорами - Покупець) та ПАТ «ХК «Київміськбуд» (за договорами - Компанія) було укладено договори № 4191/РН-К та № 4192/РН-К купівлі-продажу майнових прав на квартири № 162 та № 163 за адресою: [ADDRESS], за умовами яких Компанія продає, а Покупець придбає майнові права на квартири № № 162 та № 163, на умовах та в порядку, визначеному у цих договорах (а.с. 65-74). Згідно із п. 6.1. договорів Компанія, яка виступає в цих договорах як продавець, приймає на себе зобов'язання перед покупцем, вчинити дії, направлені на спорудження об'єкта будівництва. Під об'єктом будівництва Компанія матиме на увазі житловий будинок з наступними характеристиками: житловий будинок № [ADDRESS] (секція 2) у Шевченківському районі міста Києва, монолітно-каркасний, 24 поверхи, введення в експлуатацію: травень 2015 року. За умовами п. 4.2. договору за неналежне виконання своїх зобов'язань Компанія сплачує Покупцю пеню у розмірі 0,01 % від суми неналежно виконаного зобов'язання. Із матеріалів справи вбачається, що позивач станом на день введення в експлуатацію об'єкта будівництва оплатив вартість майнових прав в розмірі 581209,02 грн. та 898085,48 грн. (а.с. 57, 58). Разом із тим, відповідачем було отримано 01.07.2016 року сертифікат серії ІУ № 165161831211 про відповідність закінченого будівництвом об'єкта (житлового будинку по [ADDRESS]) проектній документації та підтвердження його готовності до експлуатації на підставі акта готовності об'єкта до експлуатації від 17.06.2016 року (а.с. 59). 14.02.2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив відшкодувати йому 57219,74 грн. пені за несвоєчасне введення в експлуатацію будинку (а.с. 62). Листом від 24.02.2017 року відповідач повідомив позивача про неможливість своєчасного введення в експлуатацію через фінансову кризу в державі. Окрім того, зазначав, що про перенесення терміну введення в експлуатацію житлового будинку позивача було повідомлено листами від 22.06.2015 року та від 02.02.2016 року (а.с. 63). В судовому засіданні [PERSON] підтвердив отримання ним повідомлень відповідача від 22.06.2015 року та від 02.02.2016 року про перенесення терміну введення в експлуатацію житлового будинку. Оскільки відповідачем листом від 24.02.2017 року було фактично підтверджено неможливість своєчасного введення в експлуатацію, суд приходить до висновку, що ним порушено умови п. 6.1. договорів в частині вчинення дій щодо своєчасного введення будинку в експлуатацію в травні 2015 року. Разом із тим, пунктом 4.2. договору було передбачено відповідальність Компанії за неналежне виконання своїх зобов'язань шляхом сплати пені у розмірі 0,01 % від суми неналежно виконаного зобов'язання. Так, станом на 01.06.2015 року у позивача виникло право на стягнення з відповідача вказаної санкції за порушення умов договорів, про які йому також було відомо з листів відповідача від 22.06.2015 року та від 02.02.2016 року. Проте, пунктом 4.2. договору передбачено сплату пені у розмірі 0,01 % від суми неналежно виконаного зобов'язання, при цьому, не передбачено її стягнення з відповідача за кожен день прострочення такого зобов'язання, як помилково зазначає позивач. Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Отже сторони в договорах дійшли згоди про стягнення пені одноразово у розмірі 0,01 % від суми неналежно виконаного зобов'язання станом на день виникнення такого обов'язку, а не за кожен день неналежного виконання зобов'язання. Оскільки станом на 01.06.2015 року позивачем було оплачено вартість майнових прав в розмірі 581209,02 грн. та 898085,48 грн., він має право на стягнення з відповідача 5812,09 грн. та 8980,85 грн. пені відповідно. Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими частково на суму 14792,94 грн. Разом із тим, представником відповідача було заявлено про застосування позовної давності до вимог за даним позовом. Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч. 1 та п. 1ч. 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені); У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 19.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Із матеріалів справи вбачається, що позивач міг довідатись про порушення свого права, починаючи з 01.06.2015 року, дня, коли відповідачем було порушено його право та не введено в експлуатацію будинок в травні 2015 року та у нього виникло право на стягнення з відповідача пені в сумі 0,01 % від неналежно виконаного зобов'язання. Про несвоєчасне введення в експлуатацію житлового будинку позивачу також було відомо з листів відповідача від 22.06.2015 року та від 02.02.2016 року, разом із тим із позовною заявою він звернувся лише 16.03.2017 року, про що свідчить вхідний штамп суду. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України у справі за № 6-2469цс16: «Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше». Таким чином, позивач звернувся до суду із пропуском строку спеціальної позовної давності, у зв'язку із чим в задоволенні його вимог слід відмовити з цих підстав. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. За змістом ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв'язку із спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed