Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-01 00:00:00

В березні 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), третя особа - [PERSON], відповідно до якого просила визнати договір позики від 02.08.2011 на суму 1 482 722 грн., укладений між [PERSON] та [PERSON], - неукладеним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02.08.2011 чоловік позивача - [PERSON] надав відповідачу розписку наступного змісту: «Я, [PERSON], позичив у [PERSON] гроші в сумі 1 482 722 грн. терміном до 31.12.2011 в чому і розписуюсь, або достроково по першій вимозі. У випадку неможливості повернення цю суму повертає моя дружина [PERSON].». Разом з тим, позивач стверджує, що під час написання вказаної розписки грошові кошти її чоловікові не передавались, а тому між третьою особою та відповідачем договір позики не укладено, жодних зобов'язань між сторонами не виникло. Крім того, розписка як договір позики, не відповідає вимогам чинного законодавства, встановленим для правочинів, не підписана відповідачем, а лише третьою особою. Крім того, відповідачем не було встановлено неможливість третьої особи повернути останньому грошові кошти за договором позики, а тому жодних обов'язків щодо повернення боргу у позивача перед відповідачем не виникає. З врахуванням наведеного, позивач звернулась до суду за захистом свого порушеного права. В судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач, представник відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що позов є безпідставним та необґрунтованим. Пояснили, що рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 25.05.2015 рішення Рівненського міського суду від 03.04.2015 по справі № 569/13175/14-ц за позовом відповідача до третьої особи та позивача про стягнення заборгованості за договором позики, яким відмовлено позивачу в задоволенні позовних вимог та задоволено зустрічний позов [PERSON] про визнання договору позики недійсним, - скасовано, постановлено нове рішення, відповідно до якого позовні вимоги відповідача задоволено частково, стягнуто заборгованість в розмірі 1 482 722 грн., в задоволенні вимог до позивача відповідачу відмовлено, оскільки у відповідача не виникло право вимоги до позивача. Крім того, відмовлено і в задоволенні зустрічного позову третьої особи про визнання договору позики. Вказане рішення апеляційного суду переглядалось в касаційному порядку та у Верховному суді України, але залишене в силі. Тому права позивача не порушені. Не надано позивачем доказів і того, що договір позики є неукладеним. Вказаний спосіб захисту не відповідає можливим способам захисту законних прав та інтересів, визначених в ст. 16 ЦК України. Просили стягнути витрати по справі з позивача за надання відповідачу грошової допомоги в розмірі 5000 грн. Додатково просили застосувати строк позовної давності до позовних вимог позивача. Третя особа в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 25.05.2015 рішенням Апеляційного суду Рівненської області по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, інфляційних втрат і суми трьох відсотків річних та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним, скасовано рішення Рівненського міського суду від 03.04.2015, прийнято нове, відповідно до якого позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто на користь останнього з [PERSON]. 1 482 722 грн. заборгованості за договором позики від 02.08.2011, 533 194, 78 грн. інфляційних втрат, 1436 681, 86 грн. суми трьох відсотків річних і 5 481 грн. судового збору. В задоволенні зустрічного позову відмовлено. Вказане рішення суду переглядалось в касаційному порядку та ухвалою вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.11.2015, залишено без змін. Крім того, вказане рішення суду також оскаржувалось і до Верховного Суду України, разом з тим ухвалою від 23.03.2016 у допуску до провадження Верховного Суду України за заявою третьої особи останньому було відмовлено. Зокрема, рішенням суду від 25.05.2015 встановлено, що 02.08.2011 [PERSON] власноручно написано розписку про те, що останній позичив у [PERSON]. 1 482 722 грн. з терміном повернення коштів до 31.12.2011 або на першу вимогу позикодавця. У випадку неможливості повернення ним суми позики її повинна повернути дружина - [PERSON] Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1 ст. 1047 ЦК). Частиною 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що допускається пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання (Правова позиція, викладена в постанові ВСУ від 02.07.2014 по справі за № 6-79цс14). Позивач, обґрунтовуючи зміст позовних вимог, зокрема зазначає, що спірний договір має бути визнаний неукладеним з тих підстав, що під час написання вказаної розписки грошові кошти її чоловікові не передавались, а тому між третьою особою та відповідачем договір позики не укладено, жодних зобов'язань між сторонами не виникло. Разом з тим, судом апеляційної інстанції в своєму рішенні від 25.05.2015 надавалась оцінка правовій природі спірного договору та факту його укладення. Судом апеляційної інстанції фактично встановлено, що спірний договір позики від 02.08.2011 є укладеним та породжує відповідні правові наслідки, такі як зобов'язання третьої особи повернути кошти, отримані від відповідача. Більше того, на підставі вказаного договору позики з третьої особи як з боржника стягнуто суму боргу. Рішення суду від 25.05.2015 набрало законної сили. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Тому, враховуючи преюдиціальність судового рішення від 25.05.2015, суд приходить до висновку, що з підстав, зазначених позивачем, спірний договір позики від 02.08.2011 не може бути визнано неукладеним, оскільки вказаним рішенням суду встановлено протилежне. Також вказаним рішенням суду встановлено і ту обставину, що матеріальної вимоги у відповідача до позивача не виникло, протилежного позивач не довів, а відтак вказане спростовує посилання позивача на порушення її прав відповідачем. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 ЦК України). За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач самостійно визначив спосіб захисту своїх прав. Разом з тим, вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК (п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Відтак позивачем невірно обрано спосіб захисту свого права. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Враховуючи все вище викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для відмови у позові у зв'язку із закінченням строків позовної давності, оскільки в судовому засіданні не знайшли підтвердження обставини щодо порушення прав позивача, тому наявні підстави для відмови в позові по суті вимог. Крім того, ч.1 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (п. 2 ч. 2 ст. 79 ЦПК України). За частинами 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач просить стягнути на його користь з позивача витрати на правову допомогу в розмірі 5 000 грн., на підтвердження понесених витрат надає квитанцію № 112 від 01.06.2017 про сплату 5000 [PERSON] за адвокатські послуги. Разом з тим, до матеріалів справи не надано ані акту виконаних робіт, ані розрахунку за надані юридичні послуги, а тому суд не знаходить підстав для задоволення вказаної вимоги відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed