Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-18 00:00:00

АТ «Ідея Банк» 12 грудня 2019 року звернулось до суду з вищезазначеним позовом до [PERSON] в обґрунтування якого, представник позивача у позовній заяві посилався на те, що 15.10.2012 року між Банком та гр. [PERSON] укладено кредитний договір №910.18858, згідно якого позичальник отримав кредит в розмірі 86217 грн. у тому числі на купівлю (фінансування купівлі) транспортного засобу GEELY Maple SL, 2012 року випуску, колір сірий, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , державний номерний знак/реєстраційний № [NUMBER] . Строк користування кредитними коштами за кредитним договором - до 15.10.2017. Позичальник не виконує зобов`язання за Кредитним договором у встановлені строки, оскільки останній платіж здійснено ще 12.06.2015. Заборгованість за кредитним договором складає 171311,71 грн. Окрім того, у забезпечення виконання кредитних зобов`язань між позичальником та позивачем було укладено договір застави вище згадуваного транспортного засобу, який належав позичальнику на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. АТ «Ідея Банк» стало відомо, що всупереч вимогам договору, та без письмової згоди позивача, позичальником було відчужено предмет застави, актуальним власником якого є [PERSON] , із актуальним номерним знаком [NUMBER] , що вбачається із листа Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області від 06.11.2019. У зв`язку з порушенням позичальником прав та інтересів позивача протягом тривалого часу, на підставі невиконання останнім грошових зобов`язань за Кредитним договором, та порушенням умов договору застави, у позивача є стійкі побоювання щодо неповернення грошових коштів за кредитним договором. Тому, позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів з позовом про звернення стягнення на предмет застави, який належить відповідачу, в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором. Відтак просили в рахунок погашення кредитних зобов`язань на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» за кредитним договором №910.18858, укладеним між AT «ІДЕЯ БАНК» та [PERSON] в сумі 171311,71 грн. звернути стягнення на предмет застави, який належить [PERSON] , адреса реєстрації: [ADDRESS] , РНОКПП: [NUMBER] , дата народження: [INFO] , а саме автомобіль GEELY Maple SL, 2012 року випуску, колір сірий, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , актуальний номерний знак № [NUMBER] , шляхом реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження за ціною, визначеною за результатами таких торгів. Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с.47). До суду 14 січня 2020 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с.48). Ухвалою судді від 14 січня 2020 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави (а.с. 49). Представник позивача АТ «Ідея Банк» в позовній заяві просив задовольнити позов у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував (а.с. 8). Відповідач клопотань і відзиву на позовну заяву суду не надав, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що Акціонерне товариство «Ідея Банк» (код ЄДРПОУ 19390819, надалі по тексту - АТ «Ідея Банк», Банк, Позивач або Заставодержатель) утворилось внаслідок зміни найменування та типу Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк». В свою чергу, ПАТ «Ідея Банк» виникло внаслідок зміни назви Публічного акціонерного товариства «Плюс Банк», до того - ВАТ «Плюс Банк». В тому числі, ВАТ «Плюс Банк» було правонаступником ВАТ АКБ «Прикарпаття», яке, в свою чергу, створено шляхом реорганізацію Товариства з обмеженою відповідальністю «Комерційний банк розвитку лісової та деревообробної промисловості Прикарпаття «Прикрпатлісбанк». 15.10.2012 між Банком та гр. [PERSON] укладено кредитний договір №910.18858, згідно якого позичальник отримав кредит в розмірі 86217 грн. у тому числі на купівлю (фінансування купівлі) транспортного засобу GEELY Maple SL, 2012 року випуску, колір сірий, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , державний номерний знак/реєстраційний № [NUMBER] . Строк користування кредитними коштами за кредитним договором - до 15.10.2017 (а с. № 12-18). Позичальник не виконує зобов`язання за кредитним договором у встановлені строки, оскільки останній платіж здійснено ще 12.06.2015. Заборгованість за кредитним договором складає 171311,71 грн. (а.с. №38-41). Окрім того, у забезпечення виконання кредитних зобов`язань між позичальником та позивачем було укладено договір застави вище згадуваного транспортного засобу, який належав позичальнику на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а..с. №24-25). АТ «Ідея Банк» стало відомо, що всупереч вимогам договору, та без письмової згоди позивача, позичальником було відчужено предмет застави, актуальним власником якого є [PERSON] , із актуальним номерним знаком [NUMBER] , що вбачається із листа Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області від 06.11.2019 (а.с. № 29). У статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Застава відповідно до ст. 572 Цивільного кодексу України та стаття 1 Закону України «Про заставу» є способом забезпечення зобов`язань. У силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) Відповідно до частини першої статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на предмет застави згідно ч.1,2 статті 590 Цивільного кодексу України здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом . Частинами першою, третьою статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» встановлено порядок звернення стягнення на предмет застави. Зокрема, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Якщо інше не передбачено рішенням суду, відповідно до ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» реалізація предмета забезпечувального обтяження проводиться шляхом його продажу на публічних торгах у порядку, встановленому законом . За положеннями ч.2 ст.25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються, зокрема: заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні. Відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Нормами чинного законодавства позивачу надається право на власний розсуд обрати спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, у тому числі і продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 березня 2013 року(справа № 6-10цс13). Як встановлено з матеріалів справи, відповідач [PERSON] не є стороною у відносинах з банком, а є лише власником вказаного транспортного засобу. Оцінюючі всі докази, досліджені судом у їх сукупності під час розгляду справи у судовому засіданні, суд дійшов висновку ,що вимоги позивача задоволенню не підлягають, оскільки позивач в даному випадку мав звернутися до суду у іншій спосіб за для захисту свого порушеного права. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 141 Цивільно - процесуального кодексу України у разі відмови у позові сплачений судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed