Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-22 00:00:00

Акціонерне Товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що відповідно до укладеного кредитного договору б/н від 08.08.2014 року отримала кредит в розмірі 8960,04 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач не виконувала зобов`язання по договору, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 31370 гривень 74 копійки, яку позивач просить стягнути з відповідача та суму судових витрат в розмірі 1921 гривню. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав до суду заяву з клопотанням розглядати справу у його відсутність, підтримує позовні вимоги на підставах, викладених у позовній заяві, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явилась, свої заперечення виклала у відзиві. Згідно відзиву на позовну заяву, позивач зазначала, що дійсно відповідно до укладеної між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» Генеральної угоди від 08.08.2014 року, вони домовилися про реструктуризацію заборгованості за кредитним договором від 12.10.2004 № zpmirk40420641. Згідно з пунктом 2.1 Генеральної угоди банк надає позичальнику терміновий кредит у розмірі 8960,04 гривень, терміном на 24 місяці з 08.08.2014 року до 31.08.2016 року, шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку зі сплатою відсотків за його користування у розмірі 1,5% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця позичальник надає банку кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. Пунктом 2.2 Генеральної угоди визначено, що при порушенні позичальником строків погашення заборгованості більш ніж на 31 день по зобов`язанням, термін яких не настав, сторони погодили, що термін повернення кредиту враховується з 32 дня з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 32 дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 4679,91 гривень. Згідно умов договору, для надання послуг банк видає позичальнику платіжну карточку відповідно до умов пункту 2.1 Генеральної угоди (пункт 2.3). Відповідач зазначає, що позивачем доказів надання зазначеної платіжної картки, її номер, суду не надано. Доказів того, що кошти за укладеною між сторонами Генеральною угодою від 08.08.2014 року були зараховані саме на неї, позивачем не надано. Пунктом 2.1. Генеральної угоди визначено, що позичальник сплачує проценти за користування кредитом в розмірі 1,5 % за місяць, що обліковуються на суму залишку заборгованості за кредитом. З банківської виписки, яка знаходиться в матеріалах справи, вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» обліковував кошти в розмірі 8 960,04 грн. на рахунку банку. Вказаними коштами вона не користувалась, а тільки проводила оплату, що підтверджується Розрахунком банку. Банком були нараховані відсотки за користування цими коштами і штрафи. Пунктом 2.11 Генеральної угоди, пунктами 1.1.3.1.6, 2.1.1.12.9 Умов та правил передбачено списання коштів з будь-яких рахунків відповідача, без його згоди про таке. На підставі викладеного, відповідач зазначає, що за умови невиконання нею зобов`язань, банк мав списувати з її рахунку необхідні до сплати кошти, проценти за користування кредитом. Позивач цього не зробив, а навпаки нарахував їй проценти та штрафні санкції, чим штучно збільшив відповідальність та суму заборгованість. Просить суд в задоволені позовних вимог відмовити. Згідно відповіді на відзив, АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 08.08.2014 року уклали генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг за кредитним договором від 12.10.2004 № zpmirk40420641. Банком при підписанні договору реструктуризації було списано пеню в розмірі - 4679,91 гривень. Загальна сума заборгованості після підписання договору реструктуризації складала 9680,04 гривень. Генеральною угодою сторони погодили новий строк погашення заборгованості, а саме з 08.08.2014 року по 31.08.2016 року, розмір заборгованості, розмір відсоткової ставки, порядок і спосіб внесення платежів на погашення заборгованості, а саме шляхом відкриття картрахунку та встановлення кредитного ліміту на платіжну карту в розмірі загальної суми заборгованості. Банк видав картку позичальнику, так як згідно п. 2.3 Генеральної угоди для надання послуг, Банк видає Позичальнику платіжну картку відповідно до п. 2.1 Генеральної угоди. Карта є власністю Банку та надається у тимчасове користування. За Генеральною угодою від 08.80.2014 року Клієнт має прострочену заборгованість. Постановою НБУ «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» від 29.03.2004 року (п.1.4) передбачено Договірне списання Банком з рахунку Клієнта коштів без надання Клієнтом платіжного доручення, може здійснюється Банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і Клієнтом. П. 6.1 вищевказаної Постанови встановлено, що Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Якщо кредитором за договором є Банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію необхідну банку для списання ним коштів з рахунків платника (п.6.5). Згідно умовам договору, а саме п. 1.1.3.1.6. клієнт доручає Банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків Клієнта, відкритих в валюті кредитного ліміту, в межах сум які підлягають сплаті Банку по цьому договору, при настанні строків платежів, а також списання грошових коштів з картрахунку в випадку настання строків платежів по іншим договорам. При оформленні кредиту позичальник ознайомлений з Умовами надання банківських послуг, Тарифами. На підтвердження вимог позивачем надано виписку по рахунку, що містить інформацію про рух коштів, згідно якої відповідач до певного часу виконував зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання. На підставі викладеного, представник позивача просив задовольнити позов в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. З матеріалів справи судом встановлено, що між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено Генеральну угоду від 08.08.2014 року, згідно якої сторони домовилися про реструктуризацію заборгованості за кредитним договором від 12.10.2004 № zpmirk40420641. Згідно з пунктом 2.1 Генеральної угоди банк надає позичальнику терміновий кредит у розмірі 8960,04 гривень, терміном на 24 місяці з 08.08.2014 року до 31.08.2016 року, шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку зі сплатою відсотків за його користування у розмірі 1,5% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (а. с. 10). Згідно наданого ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунку заборгованості за кредитним договором від 08.08.2014 року та виписки з банку у відповідача станом на 03.12.2019 року рахується борг на загальну суму 31370,74 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 7664,23 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом - 6899,25 грн.; заборгованість за пенею - 14134,81 грн.; штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди - 2672,45 грн. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У частині першій статті 1048 ЦК України зазначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Відповідно до укладеної між сторонами Генеральної угоди від 08.08.2014 року сторони домовилися про реструктуризацію заборгованості за кредитним договором від 12.10.2004 № zpmirk40420641. Згідно з пунктом 2.1 Генеральної угоди банк надає позичальнику терміновий кредит у розмірі 8960,04 гривень, терміном на 24 місяці з 08.08.2014 року до 31.08.2016 року, шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку зі сплатою відсотків за його користування у розмірі 1,5% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця позичальник надає банку кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. У пункті 2.2 Генеральної угоди визначено, що при порушенні позичальником строків погашення заборгованості більш ніж на 31 день по зобов`язанням, термін яких не настав, сторони погодили, що термін повернення кредиту враховується з 32 дня з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 32 дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 4679,91 гривень. Для надання послуг банк видає позичальнику платіжну карточку відповідно до умов пункту 2.1 Генеральної угоди (пункт 2.3), на що наголошено відповідачем у відзиві. Згідно наданої відповіді на відзив позивачем не надано доказів на підтвердження отримання платіжної картки з означеними коштами суду не надано. Пунктом 2.1. Генеральної угоди визначено, що позичальник сплачує проценти за користування кредитом в розмірі 1,5 % за місяць, що обліковуються на суму залишку заборгованості за кредитом. З банківської виписки, яка знаходиться в матеріалах справи, та доданої до відповіді на відзив вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» обліковуються кошти в розмірі 8960,04 грн. на рахунку банку. Сума коштів на рахунку є сталою, коштами відповідач не користувалася. Проте, позивачем нараховуються відсотки за користування цими коштами і штрафи. Пунктом 2.11 Генеральної угоди, пунктами 1.1.3.1.6, 2.1.1.12.9 Умов та правил передбачено списання коштів з будь-яких рахунків відповідача, без його згоди про таке. Тобто, за умови невиконання відповідачем своїх зобов`язань, банк в будь-який момент міг списувати з рахунку відповідача необхідні до сплати кошти, проценти за користування кредитом. Позивач цього не зробив, а навпаки нарахував відповідачеві проценти та штрафні санкції, чим штучно збільшив відповідальність відповідача та суму заборгованості. Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2019 року у провадженні № 61-15599св18 за справою № 372/2767/16-ц. Таким чином, суд доходить висновку, що позивачем не подано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог та необхідність у відмові в їх задоволенні в повному обсязі. Відповідно ст. 141 ЦПК України Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В звязку з відмовою в позові судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed