Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-05 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом до [PERSON] суду з позовною заявою в якій просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 44806,68 грн. за кредитним договором № б/н від 13.11.2008 та судовий збір. В обгрунтування позову вказав, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 13.11.2008 року, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк». АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі встановленому договором. Відповідач не надав своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, а також інші витрати відповідно до умов договору. Таким чином, відповідач зобов`язання за договором не виконав і станом на 22.03.2020 має заборгованість у сумі 44806,68 грн., яка складається з наступного: 24247,06 грн. заборгованість за тілом кредита : 0,00 грн. заборгованість за поточним тілом кредита, 24247,06 грн. заборгованість за простроченим тілом кредита; 0,00 заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн. заборгованість за простроченими відсотками; 9696,90 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 8252,88 грн. нарахована пеня; 0,00 грн. нараховано комісії; а також штрафи відповідно допункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина); 2109,84 грн. штраф (процентна складова). На даний час відповідач ухиляється від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав ПАТ КБ «ПриватБанк». Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи без його участі,\~зазначив, що не заперечує проти прийняття рішення на підставі наявних у справі документів. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання, повторно, не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, а саме: відповідно до вимог п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України. Причин неявки відповідач суду не повідомив, відзиву на позов не надав. Згідно ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, не подано відзиву на позов, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що [PERSON] 13.11.2008 з метою отримання кредитної картки заповнив та підписав анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк» та довідку про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 30 днів льотного періоду. Матеріали справи містять виписку з особового рахунку відповідача, з якої вбачається рух коштів за виданими кредитними картками та довідки Банку згідно яких відповідач отримував кредитні картки згідно підписаної анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг зі строком дії останньої перевипущеної картки до червня2022 року включно та кредитним лімітом, який збільшувався до 17 500 грн. Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», яка підписана відповідачем 13.11.2008 підтверджується: 1. право Банку на отримання штрафів при порушенні строків платежу за кредитом у розмірі 250 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту, з врахуванням нарахованих та прострочених відсотків та комісії. 2. Право Банку на стягнення пені за несвоєчасне погашення заборгованості за наступною формулою: Пеня=пеня(1)+пеня(2), де пеня (1) дорівнює базовій відсотковій ставці за договором/30 нараховується за кожний день прострочки кредиту; пеня(2) дорівнює 1 відсотку від заборгованості, але не менше 10 грн. в місяць, нараховується 1 раз на місяць, при наявності прострочки за кредитом або відсотками 5 та більше днів при виникненні прострочки на суму від 50 грн. У вказаній довідці зазначена щомісячна відсоткова ставка, пільговий період, строк внесення щомісячних платежів, розмір щомісячних платежів. Також в матеріалах справи наявний витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який не підписаний відповідачем. З наданого банком розрахунку вбачається, що [PERSON] станом на 22.03.2020 має заборгованість у сумі 44806,68 грн., яка складається з наступного: 24247,06 грн. заборгованість за тілом кредита : 0,00 грн. заборгованість за поточним тілом кредита, 24247,06 грн. заборгованість за простроченим тілом кредита; 0,00 заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн. заборгованість за простроченими відсотками; 9696,90 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 8252,88 грн. нарахована пеня; 0,00 грн. нараховано комісії; а також штрафи відповідно допункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина); 2109,84 грн. штраф (процентна складова). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними длядоговорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 13.11.2008 та Довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» відсотки за ст. 625 ЦК України не містяться. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України. При цьому, заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, Банк обґрунтовує Умовами та Правилами надання банківських послуг. Тобто відсотки за ст. 625 ЦК України є договірними. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за ст. 625 ЦК України та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у заяві позичальника\~домовленості сторін про сплату відсотків за ст. 625 ЦК України, наданий банком витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Ураховуючи, що витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, який міститься в матеріалах даної справи не містить підпису відповідача, суд дійшов висновку, що його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 13.11.2008 шляхом підписання заяви та довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за ст. 625 ЦК України. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог банку про стягнення заборгованості станом на 22.03.2020 у розмірі 9696,90 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено упункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено упункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19. Щодо стягнення нарахованої пені у розмірі 8252,88 грн. Як вбачається з виписки по особовому рахунку відповідача Банк нараховував [PERSON] пеню за прострочку за кредитом на суму понад 100 грн. та пеню за прострочку за кредитом. Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», яка підписана відповідачем 13.11.2008 підтверджується право Банку на стягнення пені за несвоєчасне погашення заборгованості за наступною формулою: Пеня=пеня(1)+пеня(2), де пеня (1) дорівнює базовій відсотковій ставці за договором/30 нараховується за кожний день прострочки кредиту; пеня(2) дорівнює 1 відсотку від заборгованості, але не менше 10 грн. в місяць, нараховується 1 раз на місяць, при наявності прострочки за кредитом або відсотками 5 та більше днів при виникненні прострочки на суму від 50 грн. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Уразі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові уразі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. За своєю правовою природою неустойка має акцесорний характер і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання. Таким чином, право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.. З довідки Банку про видані [PERSON] кредитні картки за кредитним договором вбачається, що строк останньої перевипущеної кредитної картки встановлений до червня 2022 року включно. Як вбачається з виписки по особовому рахунку відповідача, 01.09.2016 Банк перший раз нарахував відповідачу пеню за прострочку по кредиту на суму більше 100 грн. у розмірі 50 грн. В період з 01.09.2016 до 01.09.2019 включно Банк нарахував пеню за прострочку по кредиту на суму більше 100 грн. на загальну суму 1400 грн. Таким чином, позовні вимоги Банку щодо стягнення нарахованої пені за прострочку по кредиту на суму більше 100 грн. підлягають задоволенню на суму 1400 грн. Щодо стягнення штрафів у розмірі 500 грн. фіксована частина та 2109 грн. 84 коп. процентна складова, а також нарахованої пені за прострочку за кредитом у розмірі 6852 грн. 88 коп. ( де 8252,88 загальний розмірі нарахованої пені 1400 грн. пені за прострочку по кредиту на суму більше 100 грн., висновок щодо стягнення якої зроблено судом вище). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зважаючи на те, що позивачем, по-перше, заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені, яку суд задовольнив частково, а саме дійшов висновку про стягнення 1400 грн. пені за прострочку по кредиту на суму більше 100 грн., по-друге, штрафи та пеня за прострочку за кредитом враховують ті ж періоди за які нараховувалась пеня за прострочку по кредиту на суму більше 100 грн., то з метою дотримання заборони щодо подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, в частині позовних вимог щодо стягнення штрафів у розмірі 500 грн. фіксована частина та 2109 грн. 84 коп. процентна складова та нарахованої пені за прострочку за кредитом у розмірі 6852 грн. 88 коп., належить відмовити. Щодо стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 24247,06 грн. Як вбачається з довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на [PERSON] , остання збільшувала кредитний ліміт до 17500 грн. В позові Банк просить стягнути заборгованость за простроченим тілом кредиту в розмірі 24247,06 грн., тобто за межами встановленого кредитного ліміту. При цьому, суд зазначає, що відповідно до даного договору, відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, відповідачу видано картку, а сума обов`язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту. Кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки. Отже, стягнення такої складової заборгованості за кредитом, як заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 24247,06 грн., яка перевищує встановлений кредитний ліміт на кредитний картці у розмірі 17500 грн., не ґрунтується нормах права щодо кредитних правовідносин, зокрема, ст. 1049 ЦК України, оскільки на позичальника не може бути покладений обов`язок повернути позикодавцеві грошові кошти (тіло кредиту) у кількості більшій ніж були передані йому останнім. Таким чином, та з урахуванням того, що у справі відсутні заперечення відповідача щодо факту отримання кредиту в АТ КБ «Приватбанк», суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення заборгованість за простроченим тілом кредиту станом на 22.03.2020 у розмірі 17500,00 грн., тобто у розмірі встановленого кредитного ліміту, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача заборгованості станом на 22.03.2020, яка складається з наступного: 17500 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 1400 грн. нарахованої пені. Позиція Банку щодо не можливості застосування правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки відсутні заперечення відповідача щодо укладення договору кредиту, відхиляється судом, оскільки сама по собі відсутність заперечення проти позову у даному випадку не має доказового значення, оскільки згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України Банк звільнюється від процесуального обов`язку доказування змісту договору кредиту та факту його порушення лише у разі визнання відповідачем таких обставин справи та за умови, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Таких заяв по суті справи чи пояснень відповідача у матеріалах справи немає. Крім того, відповідач має процесуальний обов`язок спростувати юридичні факти щодо факту порушення умов договору кредиту та їх змісту, які перебувають в межах предмету доказування, лише у разі їх доведеності позивачем. При недоведеності цих юридичних фактів покладення на відповідача обов`язку їх спростовувати є надмірним процесуальним тягарем, який не відповідає принципу змагальності, передбаченому у ст. 12 ЦПК України. Твердження позивача про те, що необхідно прийняти до уваги іншу касаційну практику, суд відповідно до принципу верховенства права не бере до уваги, оскільки наведені у позові постанови Верховного Суду були ухвалені у складі колегій Касаційного цивільного суду в ситуації, коли Велика Палата Верховного Суду не відступила від своєї правової позиції. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно (42,18%) задоволеним позовним вимогам.

Outcome: partial