Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-15 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 26.10.2011 року в розмірі 20533 грн. 53 коп. станом на 29.12.2020 року та судові витрати, вказуючи, що відповідач ухиляється від виконання своїх договірних зобов`язань за кредитним договором і не погашає заборгованість. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 09.02.2021 року відкрито провадження в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 06.04.2021 року постановлено розгляд цивільної прави за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості здійснювати за правилами загального позовного провадження. Представник відповідача адвокат Порхун О.П. надіслала до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову повністю, вказуючи, що відповідач заявляє, що не підписував кредитний договір з АТ КБ «ПриватБанк» та відповідно не погоджувався з умовами договору, зазначеними у позові банком. Крім того, [PERSON] не був ознайомлений з Правилами і умовами кредитування. Наданий до позову позивачем розрахунок заборгованості також не може бути належним доказом, оскільки складений одноособово позивачем, не скріплений жодними первинними документами. Крім того, разом із відзвивом подала заяву, в якій просить застосувати у справі позовну давність. (а.с.69-74). Представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» за доверністю Меркулова В.В. 14.04.2021 року надіслала до суду відповідь на відзив, в якому просить задовольнити позавні вимоги банку в повному обсязі. (а.с. 96-102). У судове засідання представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» не прибув, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Разом з позовною заявою представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» Ляр Д.Ю. подав клопотання, в якому просить справу розглядати за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, представник відповідача адвокат Порхун О.П. надала до суду клопотання, в якому просить справу розглядати без участі відповідача. Проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Враховуючи подані сторонами заяви про розгляд справи за їх відсутності, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] з метою отримання банківських послуг звернувся до АТ КБ «ПриватБанк», підписавши 26.10.2011 року анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, відповідно до якої отримав кредит в межах кредитного ліміту у розмірі 300 грн. з подальшим його збільшенням до 17000 грн., шляхом відкриття карткового рахунку та отримання кредитної картки. (а.с. 14-16). У анкеті- заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Додатком до договору є довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду». (а.с.17). Позивач виконав взяті на себе зобов`язання за договором, а саме надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач скористався кредитними коштами, але не виконує належним чином зобов`язання за договором, внаслідок чого згідно наданого АТ КБ «ПриватБанк» розрахунку, заборгованість відповідача [PERSON] за кредитним договором № б/н від 26.10.2011 року станом на 29.12.2020 року становить 20533,53 грн. і складається з: 16418,89 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 16418,89 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 4114,64 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. (а. с. 9-13). Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає наступне. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, АТ КБ «ПриваБанк» надав суду: анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 26.10.2011 року, довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» від 26.10.2011року, довідку про надання кредитних карток [PERSON] , довідку про зміну кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] , розрахунок заборгованості за договором станом на 29.12.2020 року, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку. З огляду на зазначені документи, 26.10.2011 року відповідач [PERSON] підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Відповідно до змісту вказаної анкети-заяви відповідач [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. З розрахунку заборгованості за договором № б/н від 26.10. 2011 року станом на 29.12.2020 року та виписки за договором № б/н від 26.10.2011 року станом на 31.12.2020 року встановлено, що відповідач здійснював витрати кредитних коштів та періодично вносив кошти на погашення кредиту. Отже, твердження відповідача, що кредитний договір від 26.10.2011 року з позивачем не укладався спростовуються наданими позивачем суду доказами. Разом з тим, відповідно до статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як встановлено судом, АТ КБ «ПриватБанк» до договору надав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», в якій можливо зазначено розмір процентної ставки, суми штрафів, пені за невиконання умов договору, з якими відповідач [PERSON] погодився, про що свідчить його власноручний підпис від 26.10.2011 року. Проте, ксерокопія довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» неналежної якості, зменшеного масштабу, яку не можливо прочитати, що не дає можливості суду дослідити даний документ. (а.с. 17). За даних обставин, довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» не є належним доказом в розумінні статтей 76-79, 95 ЦПК України. До того ж, у анкеті -заяві позичальника процентна ставка не зазначена. АТ КБ «ПриватБанк», обґрунтовуючи свої вимоги, посилався на «Умови та Правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», які розміщені на сайті: https://privatbank.ua. Проте, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту АТ КБ «ПриватБанк» не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані АТ КБ «ПриватБанк» Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Оскільки «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» ПриватБанку розміщені на сайті: https://privatbank.ua, не містять підпису відповідача, їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 26.10.2011 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Відповідно до частини першої статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України зазначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12.05.1991 року №1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону №1023-XII, споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22.11.1996 року №543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити своє право бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Отже, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем, АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок суду не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданого тягаря з`ясування змісту кредитного договору. Суд зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 26.10.2011 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд погоджується із тим, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом стягнення з боржника фактично отриманої суми кредитних коштів. Аналогічна позиція міститься в Постанові Верховного суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19). Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи ( ст. 76 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на викладене, матеріали справи свідчать про те, що за договором від 26.10.2011 року [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок та користувався кредитними коштами, проте в добровільному порядку у строки, передбачені договором, АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті. Доводи представника відповідача адвоката Порхун О.П. про те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не може бути належним доказом у справі, оскільки складений позивачем одноособово, не підкріплений первинними документами та з якого неможливо встановити факт отримання відповідачем кредиту в розмірі 16418,89 грн., суд вважає безпідставними з огляду на те, що заперечуючи вказані обставини, в порушення ст. 81 ЦПК України, відповідачем не було надано будь-яких доказів на їх спростування. Відповідачем розрахунок заборгованості за тілом кредиту, наданий позивачем, не спростований, контрозрахунок не наданий. Отже, у суду відсутні підстави ставити під сумнів розрахунок заборгованості за тілом кредиту в розмірі 16418, 89 грн. Щодо застосування позовної давності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. З огляду на те, що умови кредитного договору не містять строку повернення кредиту, [PERSON] отримав кредитну картку № [NUMBER] , термін дії якої закінчився у лютому місяці 2019 року, останній платіж на погашення кредитної заборгованості внесено 25.02.2020 року в сумі 810 грн., а АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом 27.01.2021 року, отже за вимогами позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту строк позовної давності не сплинув. Отже, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України, дослідивши надані докази, суд вважає, що позовні вимоги позивача необхідно задовольнити частково, зокрема, стягнути з відповідача [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту в сумі 16418,89 грн., у задоволенні іншої частини позовних вимог щодо стягнення заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитом необхідно відмовити за недоведеністю позивачем позовних вимог належними і допустимими доказами. Відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 5 ст. 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як встановлено судом, позивач поніс судові витрати у вигляді судового збору за подання позовної заяви в сумі 2270, 00 грн. Оскільки, у ході судового розгляду суд дійшов висновку про часткове задоволення позову в сумі 16418,88 грн., що становить 79,96 % від заявленої позивачем суми 20533,53 грн., відтак, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума судового збору у розмірі 1815,09 грн. (2270 х 79,96%). На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial