Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

В березні 2021 р. [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Кладвуд» (відповідач 1), [PERSON] (відповідач 2), в якому просила стягнути солідарно з відповідачів матеріальну шкоду в розмірі 415155,55 грн, моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 14.11.2020 р. о 21:00 год. для здійснення мийки автомобіля «BMW», д.н.з. [NUMBER] , позивача звернулась до авто мийки, яка належить ТОВ «Кладвуд», де залишила транспортний засіб. 15.11.2020 р. об 11:00 год. позивач виявила автомобіль «BMW», д.н.з. [NUMBER] , в пошкодженому стані внаслідок дій автомийника [PERSON] , який керуючи автомобілем здійснив зіткнення зі стіною виїзду з паркінгу будинку 3-Б по Кловському узвозу. Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 09.12.2020 р. у справі №761/38196/20 [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 340 гривень 00 копійок. Позивач провела оцінку вартості матеріального збитку, внаслідок дій відповідачів позивачу заподіяно матеріальну шкоду в розмірі 425155,55 грн. Вартість оцінки склала 3000,00 грн. Відповідачі лише частково компенсували шкоду в розмірі 13000,00 грн. Крім цього, діями відповідачів позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в порушені звичного способу життя, необхідності відновленні транспортного засобу. Моральну шкоду оцінює в 100000,00 грн. Вказане стало підставою для звернення до суду. У відзиві на позов представник відповідача 1 заперечує щодо задоволення позову, зазначає, що за усною домовленістю та за погодженням з позивачем, остання залишала автомобіль «BMW», д.н.з. [NUMBER] , для мийки, який був в подальшому працівниками автомийки перепаковувався на місце в паркінгу. Вартість матеріального збитку вважає завищеною, оскільки не враховано вартість автомобіля «BMW», д.н.з. [NUMBER] , після ДТП, який залишився в позивача. Моральну шкоду вважає необгрунтованою, позивач добровільно передала ключі від автомобіля «BMW», д.н.з. [NUMBER] , працівнику автомийки. Крім цього, зазначає, що підстави для солідарного стягнення шкоди відсутні, права позивача діями відповідача 1 не порушені. В судове засідання представник позивача не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій вказав, що позов підтримує, просить його задовольнити. Відповідачі в судове засіданні своїх представників не направили, але про дату і час розгляду справи по суті повідомлялись належним чином, причини неявки суд не повідомили. Присутній в попередніх засіданнях представник відповідача 1 заперечив щодо задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позов. За приписами ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Ухвалою судді від 17.03.2021 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання Ухвалою суду від 11.08.2021 р. закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті. Судом встановлено, що власником автомобіля марки «BMW», д.н.з. [NUMBER] , є [PERSON] . 15.11.2020 року о 00 год. 28 хв., в місті Києві по вул. Кудрявський узвіз, 3-Б, автомийка ТОВ «Кладвуд», водій [PERSON] , керуючи автомобілем «БМВ» державний номерний знак [NUMBER] , був неуважний, не врахував дорожньої обстановки та здійснив наїзд на перешкоду, а саме стіну на виїзді з авто мийки, в результаті наїзду на перешкоду автомобіль зазнав механічних ушкоджень, чим [PERSON] порушив п. 2.3 б ПДР України та вчинив правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП. Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 09.12.2020 р. у справі №761/38196/20 [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 340 гривень 00 копійок. (а.с. 8-9) У відповідності до вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Як вказано у постанові Верховного Суду від 05.09.2019 року у справі №234/16272/15-ц, з огляду на презумпцію вини заподіювана шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини. Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. У такому разі і призначення відповідної експертизи не вимагається. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. За змістом ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) Відповідно до ст.1166 ЦК України, шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала Згідно ст. 1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Внаслідок вказаного ДТП автомобіль марки «BMW», д.н.з. [NUMBER] , отримав механічні пошкодження. Згідно звіту №84/48.11.20 про оцінку вартості матеріального збитку від 20.11.2020 р. щодо автомобіля «BMW», д.н.з. [NUMBER] , ринкова вартість КТЗ до пошкодження 425155,55 грн, вартість відновлювального ремонту КТЗ 451508,80 грн, ринкова вартість КТЗ після пошкодження 209595,72 грн, вартість матеріального збитку - 425155,55 грн. Крім цього, вказаним висновком також встановлено, що вартість відновлювального ремонту автомобіля з урахування коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ складає 215559,83 грн. Згідно ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2018 року у справі № 643/4161/15-ц (провадження № 61-13692св18) зроблено висновок, що «якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано вищенаведеною статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватися не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують його вартість до ДТП. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди». Оскільки вартість відновлювального ремонту автомобіля з урахуванням зношеності не перевищує ринкову вартість автомобіля «BMW», д.н.з. [NUMBER] , до ДТП, беручи до уваги вартість автомобіля після пошкодження, те, що автомобіль після ДТП залишився в позивача, суд дійшов висновку, що розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «BMW», д.н.з. [NUMBER] , складає 215559,83 грн, а у урахуванням часткового сплати збитку на суму 13000,00 грн, що не заперечується позивачем, обґрунтованими є вимоги позивача про відшкодування шкоди на суму 202559,83 грн. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Статтями 23, 1167 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, крім іншого, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року (з наступним змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може проявлятися, зокрема: в моральних переживаннях в зв`язку з порушенням права власності. Як зазначено у п. 9 вказаної Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У відповідності до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як передбачено ч. ч. 1-3 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Між тим, позивачем на виконання вказаних вимог законодавства не було надано суду належних доказів того, що їй було заподіяну моральну шкоду, яку [PERSON] оцінила у розмірі 100000,00 грн., що унеможливлює задоволення позову у цій частині. Суд також враховано, що саме дії [PERSON] перебувають в причинно-наслідкому зв`язку з ДТП, оскільки [PERSON] з власної ініціативи залишила ключі від належного їй автомобіля, а у разі не вчинення вказаних дій ДТП можна було б взагалі уникнути. Щодо солідарного покладення відповідальності на ТОВ «Кладвуд» та [PERSON] варто зазначити наступне. Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Законодавство України не передбачає солідарного обов`язку працівника (водія, фактичного завдавача шкоди) та роботодавця (володільця джерела підвищеної небезпеки), щодо відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП майну потерпілого. Натомість ст.1172 ЦК України чітко встановлено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. У зазначеній нормі встановлюються загальні правила відшкодування юридичною або фізичною особою потерпілій стороні шкоди, завданої їхнім працівником або іншою особою під час виконання трудових обов`язків. Це є одним з випадків, коли суб`єктом деліктної відповідальності є юридична або фізична особа, яка шкоди потерпілій стороні безпосередньо не завдавала. Тобто особливістю цих зобов`язань є те, що закон відмежовує особу, яка безпосередньо завдала потерпілій стороні шкоди, від особи, яка повинна цю шкоду відшкодувати. У цивільному праві під діями юридичної особи визнаються: дії органу, її представників, а також її членів або інших учасників (працівників і службовців). Діями фізичної особи (фізичної особи-підприємця) визнаються дії працівників (службовців), якщо їх вчинено на виконання трудових (службових) обов`язків. Покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності за наведеною нормою права пояснюється тим, що безпосередній заподіювач шкоди (працівник) юридично втілює волю осіб, з якими він пов`язаний трудовим договором (контрактом), а тому його вина визнається виною роботодавця. Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого дня. Таких висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 28.11.2018 р. у справі № 490/3471/16-ц. Відповідно до ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ст. 24 КЗпП України). Оскільки, належних та допустимих доказів перебування відповідача [PERSON] у трудових відносинах з ТОВ «Кладвуд» суду надано не було, як і не доведено того, що до трудових (службових) обов`язків [PERSON] належить переміщення автомобіля після мийки до парковки, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача до відповідача ТОВ «Кладвуд», тому у задоволенні таких суд відмовляє. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що даний позов слід задовольнити частково, потрібно стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 202559,83 грн. Крім цього, згідно ст. 141 ЦПК України потрібно стягнути на користь позивача з відповідача 2 кошти судового збору в сумі 2024,74 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: partial