Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-15 00:00:00

АТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору. В обґрунтування позову зазначено, що 30 листопада 2007 року [PERSON] уклав з Банком Кредитний договір № 142/SFG/15-11-07, за яким останній надав [PERSON] кредит в сумі 15000 гривень 00 копійок строком повернення до 30 листопада 2010 року. Кредитні кошти були перераховані банком на позичковий (картковий) рахунок, який був відкритий Позичальнику згідно Договору про відкриття карткового рахунку, надання використання платіжної картки миттєвого випуску від 30.11.2007 року. Відповідно до п. 3.3 кредитного договору [PERSON] зобов'язався в період з 1 по 10 число кожного місяця здійснювати погашення кредиту згідно графіку по 417,00 гривень щомісячно. Крім того, пунктом 4.7. Кредитного договору встановлено обов'язок по сплаті комісійної винагороди в сумі 262,50 гривень щомісяця. В разі прострочення повернення кредитних ресурсів [PERSON] зобов'язаний сплатити банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення (п.6.1 кредитного договору). Згідно п.5.1. кредитного договору забезпеченням виконання грошового зобов'язання за кредитом є порука фізичної особи [PERSON]. 30 листопада 2007 року банк уклав з [PERSON] договір поруки № 142/SFG15-11-07Р, за яким остання зобов'язалася перед банком відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язань [PERSON] по Кредитному договору. З умовами кредитного договору [PERSON] була ознайомлена та згодна, що підтверджується договором поруки (п.1.3.). Враховуючи систематичне порушення взятих на себе зобов'язань зі сторони позичальника, Банк в 2010 році звернувся до Кременчуцького районного суду Полтавської області з заявою про стягнення заборгованості по кредиту в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] в наказному провадженні. 30.03.2010 року Кременчуцьким районним судом Полтавської області було видано судовий наказ по справі № 2н-21/10, згідно якого підлягає стягненню в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором №142/SFG15-11-07 від 30.11.2007 року в сумі 18766 гривень 70 копійок станом на 29.03.2010 року. Згідно ч.2 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа,щодо якої встановлені ці обставини. Таким чином, порушення умов Кредитного договору та наявність простроченої заборгованості станом на 29.03.2010 року в сумі 18766,70 гривень та 123,84 гривні судового збору [PERSON] перед АТ «Банк «Фінанси та Кредит» є встановленим фактом та Банк звільняється від доказування цієї обставини. Зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч.1 ст.598 ЦК України). Згідно ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові №5 від 30.03.2012 року вказав, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526,599 ЦК (п.17 Постанови). На. виконання судового наказу Кременчуцького районного суду [PERSON] остаточно було погашено заборгованість по тілу кредиту, останній платіж внесено 01.11.2012 року. Проте, сума заборгованості в судовому наказі була визначена станом на 29.03.2010 року. Таким чином, з дня фіксування цієї суми до дня фактичного погашення основної заборгованості (з 29.03.2010 по 01.11.2012 року) банком нараховувались щомісячні відсотки, комісійна винагорода та пеня. Станом на 07.04.2014 року заборгованість [PERSON] по Кредитному договору становить 59710,35 гривень, а саме: - прострочена заборгованість по відсоткам - 4413,38 грн. - прострочена заборгованість по щомісячній комісії 8400,00 грн. - пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, відсоткам та комісії 46 896,97 гривень. З підстав ст.ст. 525, 526, 530, 598, 611, 629 ЦК України просили суд стягнути в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» борг по кредитному договору №142/SFG15-11-07 від 30.11.2007 року в сумі 59710,35 гривень 35 копійок та судові витрати покласти на відповідачів. [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсними умов кредитного договору В зустрічній позовній заяві вказано, що 30 листопада 2007 року ним укладено кредитний договір з ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі начальника відділення №15 філії «Придніпровське регіональне управління» ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» №142/SFG15-11-07, за яким банк зобов'язався надати йому споживчий кредит в сумі 15000, 00 гривень, а він зобов'язався повернути його шляхом внесення щомісячних платежів в сумі 417, 00 гривень та нарахованими процентами. При цьому, в порушення вимог ст.42 Конституції України, ст.11,21 ЗУ «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, до умов договору були включені несправедливі умови про сплату непропорційно великої суми компенсації, пені, відсотків та передбачена сплата банку необґрунтованої комісійної винагороди. Договір про надання споживчого кредиту, відповідно до ч.1 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, відповідно до п.1.2., регулюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту ( кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту. Кредитний договір, відповідно до п.3.1. Кредитного договору, передбачав надання йому кредиту в сумі 15000,00 гривень, шляхом перерахування на картковий рахунок, який відкривався за окремим договором. Договір про відкриття карткового рахунку був укладений ним та АТ «Банк «Фінанси та Кредит» одночасно з кредитним договором, 30 листопада 2007 року. За умовами договору карткового рахунку, передбаченими в пунктах 4.2., 4.3., він мав можливість використовувати картку для оплати за товари (послуги), але не міг використовувати картку для здійснення підприємницької діяльності. Таким чином, з урахуванням умов надання та використання кредитних коштів, положень ст.1054 ЦК України, ст.1,11 ЗУ «Про захист прав споживачів», п.1.2. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, необхідно дійти висновку, що за договором від 30 листопада 2007 року йому був наданий споживчий кредит, особливості надання якого, відповідно до вимог ст.1054 ЦК України, встановлюються ЗУ «Про захист прав споживачів». До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту, відповідно до ч.5 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Умови договору є несправедливими, відповідно до ч.2 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. При цьому, несправедливими, відповідно до п.5 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», є встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. За прострочення виконання зобов'язання з повернення кредитних коштів або сплати процентів за користування кредитом, відповідно до п.6.1. Кредитного договору, передбачена пеня у розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення, а п.4.9. Кредитного договору, передбачав збільшення процентів за користування кредитними коштами у разі прострочення трьох місячних платежів поспіль. Таким чином, кредитний договір встановлював відповідальність за прострочення повернення кредиту у розмірі 401 відсотка річних, що є абсолютно непропорційно великою сумою компенсації і суперечить вимогам законодавства. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту, відповідно до вимог п.д ч.2 п.2 ч.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі, зокрема, про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо), та зазначити в договорі детальний розпис вартості кредиту для споживача. Вимоги щодо детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача під час укладення кредитного договору конкретизовані в розділі 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ №168 від 10 травня 2007 року. Так, банки, відповідно до п. 3.1. Правил, зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши, зокрема, перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо. Крім того, банки, відповідно до п.3.4. Правил, зобов'язані в кредитному договорі зазначити вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо). При цьому, банки, відповідно до п.3.6. Правил, не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Сплата на користь банка комісійної винагороди за надання кредитних ресурсів у розмірі 262,50 гривні, передбачено п.4.7. Кредитного договору, але в договорі не розкрито відповідно до вимог п. 3.1, 3.4. Правил, вид і предмет супутніх послуг, за які стягується комісійна винагорода. При цьому, додаток 1 до кредитного договору, всупереч зразку, затвердженому Правилами, містить лише графу з назвою «розмір щомісячної комісійної винагороди», без розкриття змісту та призначення цієї винагороди. В той же час, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в ухвалі від 18 червня 2014 року по справі №6-16468св14, з посиланням на п. 22, 23 ст. 1, ст. 11, ч. 8 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, п. 3.4. Правил, ст. 55 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», зазначав, що встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за управління кредитом, відповідачем (банком) не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому нарахування комісії було проведено відповідачем та сплачено позивачем за послуги, що супроводжують кредит, а саме, компенсація сукупних послуг банку, за рахунок позивача, що є незаконним. При цьому, ВССУ вказав, що висновок апеляційного суду про те, що управління кредитом є супутньою послугою, колегія суддів вважає таким, що не ґрунтується на нормах матеріального права. За результатами розгляду вказаної справи ВССУ залишив в силі рішення суду першої інстанції, який визнав недійсною умову кредитного договору про сплату комісійної винагороди. Зміст правочину, відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Таким чином, враховуючи те, що умови пунктів 4.7., 4.8., 4.9., 6.1. кредитного договору, суперечать вимогам ст. 42 Конституції України, ст. 1054 ЦК України, ст. 11, 18, 15 ЗУ «Про захист прав споживачів», п. З.1., 3.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, необхідно дійти висновку, що відповідно до вимог ст. 203, 215 ЦК України, вказані умови кредитного договору мають біти визнані недійсними. Кожна особа, відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 18 липня 2014 року ним - [PERSON], отримана копія позовної заяви з додатками від 06 червня 2014 року про стягнення з нього на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» боргу за кредитним договором від 30 листопада 2007 року у вигляді процентів, пені та комісійної винагороди в сумі 59710,35 гривні. Після отримання вказаної позовної заяви та ознайомлення з підставами для нарахування заборгованості йому стало відомо про порушення його прав споживача. При цьому, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, в якому суд зазначив, що положення ст. 1, 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання договору, а також з урахуванням абзацу 16 ч. 2 ст. 11, ч. 9 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», за якими при розгляді даного позову необхідно виходити з того, у споживача не має спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває, необхідно дійти висновку, що під час підписання кредитного договору, ознайомившись з його текстом, він не міг і не повинен був знати про порушення прав і законних інтересів, в результаті встановлення несправедливих умов, і дізнався про порушення своїх прав лише 18 липня 2014 року, після отримання позовної заяви банку. Просив суд визнати недійсною умову, викладену в п.4.7., 4.8. кредитного договору №142/SFG/15-11-07 від 30 листопада 2007 року укладеного між [PERSON], та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі начальника відділення №15 філії «Придніпровське регіональне управління» ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Данілейко О.І., щодо обов'язку позичальника, [PERSON], щомісячно до моменту повного виконання позичальником зобов'язань по поверненню кредитних ресурсів сплачувати банку комісійну винагороду в сумі 262,50 гривні. Визнати недійсною умову, викладену в п.6.1. кредитного договору №142/SFG/15-11-07 від 30 листопада 2007 року укладеного між [PERSON], та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі начальника відділення №15 філії «Придніпровське регіональне управління» ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Данілейко О.І., щодо обов'язку позичальника, [PERSON], сплачувати за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів пеню у розмірі 1% від простроченої суми за кожний день прострочення. Визнати недійсною умову, викладену в п. 4.9. кредитного договору №142/SFG/15-11-07 від 30 листопада 2007 року укладеного між [PERSON], та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі начальника відділення №15 філії «Придніпровське регіональне управління» ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Данілейко О.І., щодо застосування процентної ставки у розмірі 36 процентів річних та подальше нарахування процентів за вказаною ставкою, у разі непогашення, несвоєчасного погашення або погашення не в повному обсязі трьох поспіль щомісячних платежів по погашенню позичкової заборгованості та/або процентів за користування кредитними ресурсами та/або щомісячних комісійних винагород. Судові витрати покласти на відповідача і стягнути на його користь витрати на правову допомогу адвоката. В судовому засіданні представник АТ «Банк «Фінанси та Кредит» позовні вимоги банку підтримала, просила задовольнити їх в повному обсязі, проти позовних вимог [PERSON] заперечувала та просила відмовити у задоволенні зустрічного позову в повному обсязі, мотивуючи це тим, що договір відповідає вимогам ст.6 Цивільного кодексу України, яка закріплює загально-правовий принцип «свободи договору» (вільного обрання сторонами умов та змісту договору), вимогам ст. ст. 203, 1054 ЦК України, є чинним, а тому, відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, має виконуватись з боку Відповідача належним чином відповідно до його умов. На таких умовах позивач погодився укласти з банком договір, і саме на таких умовах був наданий кредит. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За змістом ст.ст.536 та 1054 ЦК України необхідною умовою кредитного договору є розмір процентної ставки, тобто це є однією з істотних умов, щодо якої сторони повинні дійти згоди в належній формі. Належною формою кредитного договору на підставі ч. 1 ст.1055 ЦК України є письмова форма. Волевиявлення [PERSON] на укладання спірного кредитного договору було вільним і відповідало його внутрішній волі, а сам договір украдений з додержанням вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6 ст.203 ЦК України. Після укладення кредитного договору [PERSON] певний час належним чином виконував обов'язки, що свідчить про те, що позивач прийняв умови договору. Верховний суд України в Аналізі практики застосування судами ст.16 ЦК України зазначив, що аналізуючи норму ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоду споживачеві. Виконання зобов'язань має спиратись на засади добросовісності, розумності та справедливості (ч.3 ст.550 ЦК України). Сторони є вільними у виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог чинних правових актів, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з правилом добросовісності у договірних зобов'язаннях боржник несе обов'язок виконати зобов'язання добросовісно з урахуванням звичаїв ділового обороту. Кредитний договір передбачає наступні умови кредитування: за умови добросовісного виконання обов'язків по договору ставка за користування кредитними коштами, становить 0,0001% річних; у разі порушення умов кредитного договору - за ставкою 36% річних. Всі ці умови чітко передбачені договором і погоджені сторонами при його підписанні. Немає жодних підстав вважати такі умови несправедливими. Принцип добросовісності в даному випадку порушено відповідачем, оскільки саме він не виконав взяті на себе зобов'язання та не здійснював погашення кредиту у встановлені сторонами строки. Банк свої зобов'язання виконав добросовісно та кредитні кошти надав у визначеному об'ємі та на визначених умовах. Отже, умови спірного кредитного договору не відповідають критеріям несправедливості, вони є справедливим та у рівній мірі враховують інтереси як банку, так і Клієнта, тому не можуть бути визнані недійсними. Ст.1056-1 ЦК України дійсно встановлює заборону на зміну процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку (ч.4 ст. 1056-1 ЦК України). Порядок нарахування та сплати процентів визначений у Розділі 4 «Нарахування та сплата процентів» Кредитного договору. Так, згідно п. 4.1 Позичальник сплачує банку проценти за користування кредитними коштами в валюті кредиту по процентній ставці 0.0001% (нуль цілих одна десятитисячна) відсотки річних. Разом з тим, згідно п.4.9. Сторони, підписанням цього договору домовилися, що у випадку непогашення, несвоєчасного погашення або погашення не в повному обсязі трьох поспіль щомісячних платежів по погашенню позичкової заборгованості та/або процентів за користування кредитним ресурсами та/або щомісячних комісійних винагород застосовується процента ставка у розмірі 36% річних. При цьому підписанням Кредитного договору Позичальник підтверджує, що для указаного вище застосування нової процентної ставки не вимагається підписання Сторонами будь-яких інших документів, крім цього Договору. В подальшому, у випадку здійснення своєчасного погашення щомісячної заборгованості протягом 6 місяців, позичальник має право клопотати перед Банку про подальше нарахування відростків по ставці 0,0001% річних. Таким чином, умовами кредитного договору визначено дві проценті ставки - 0,0001% річних та 36% річних - в залежності від стану обслуговування кредиту та платіжної дисципліни позичальника. Ці проценті ставки є заздалегідь визначені та погоджені між Банком та Позичальником, встановлений механізм застосування, отож нарахування Банком відсотків за ставкою 36% річних не є підвищення процентної ставки в односторонньому порядку. Така позиція викладена й Пленумом Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ у постанові від 30 березня 2012 року N5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Так, при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють узгоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641-642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (не укладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка та її розмір. Таким чином, [PERSON] не розділяє поняття «відповідальність за прострочення повернення кредиту» та «нарахування відсотків», намагається ввести учасників . процесу в оману, заявляючи, що в кредитному договорі Банк встановив відповідальність за прострочення повернення кредиту у розмірі 401% річних. Пленум ВССУ в постанові від 30.03.2012 року №5 зазначає, що проценти, які підлягають сплаті згідно статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Відповідальність за порушення виконання зобов'язань по кредиту визначена в Розділі 6. Відповідальність позичальника. Так, за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, Позичальник сплачує Банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожен день прострочення. Вказаний розмір пені є співмірною сумою компенсації та не суперечить вимогам законодавства. В судовому засіданні представник [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримав, просив задовольнити їх в повному обсязі, проти позовних вимог банку заперечував, мотивуючи це тим, що 30 березня 2010 року Кременчуцьким районним судом за заявою АТ «Банк «Фінанси та Кредит» був виданий судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь банку заборгованості за кредитним договором станом на 29 березня 2010 року, в тому числі пені, відсотків та комісійної винагороди в сумі 18 766, 70 гривні. 09 липня 2014 року Кременчуцьким районним судом було відкрите провадження за позовом АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором в сумі 59710,35 гривні. Банк в позовній заяві зазначає, що докази порушення відповідачем [PERSON] зобов'язань за кредитним договором не надаються, оскільки факт порушення встановлений рішенням суду, а саме: судовим наказом від 30 березня 2010 року. Проте, твердження банку про встановлення факту порушення відповідачем [PERSON] зобов'язань за кредитним договором не відповідає обставинам справи. Так, судовий наказ, відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України, є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 96 цього Кодексу. Особливість судового наказу, відповідно ст. 100, 102, 103, 106 ЦПК України, полягає в тому, що він видається у разі відсутності спору між сторонами, без виклику сторін і дослідження їх пояснень. При цьому, судовий наказ, відповідно до вимог ст. 103 ЦПК України, яка встановлює вимоги до змісту судового наказу, не передбачає зазначення в тексті судового наказу обставин, встановлених в ході судового розгляду. Таким чином, судовий наказ не може містити висновки суду щодо обставин, які суд визнав доведеними, даних про дослідження та оцінку доказів, зазначення підстав з яких суд надав перевагу одним доказам над іншими та визнав певні обставини доведеними. Судовий наказ, на відміну від судових рішень, передбачених ст. 208 ЦПК України, не містить мотивувальної частини, в якій зазначаються, відповідно до вимог п.3 ч. 1 ст. 215 ЦПК України, встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини; мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти; чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався, не може містити встановлених судом обставин, в розуміння ст. 61 ЦПК України. Зі змісту судового наказу, на який посилається банк, слідує, що до вказаної суми входила не лише прострочена заборгованість за кредитом та процентами, а також і пеня. Тобто, частина суми, яка була стягнута з [PERSON] за судовим наказом від 30 березня 2010 року, складалась з нарахованої пені, а тому в банка не має підстав називати її простроченим зобов'язанням і застосовувати штрафні санкції до сум, які стягнуті як пеня. Оскільки в даному випадку банк намагається нарахувати штрафні санкції - пеню на суми, які вже нараховані як пеня. Розрахунок позовних вимог, який доданий банком до позовної заяви, не відповідає обставинам, викладеним в позовній заяві, та умовам кредитного договору. Так, в позовній заяві банк стверджує, що розмір простроченої заборгованості станом на 30 березня 2010 року складав 18766,70 гривні. Крім наведеної суми банк наводить загальну суму заборгованості на даний час в сумі 59710,35 гривень, зазначаючи що вказана сума складається з 4 413, 38 гривні простроченої заборгованості по відсоткам, 8 400, 00 гривень простроченої заборгованості по щомісячній комісії, 46 896, 97 гривні пені за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, відсоткам та комісії. Проте розрахунок, який доданий до позовної заяви банком не ґрунтується на сумі 18766,70 гривні. Вказана сума взагалі не фігурує в розрахунку. При цьому, ні в тексті позовної заяви, ні в розрахунку не вказано, яким чином, з застосуванням яких формул, умов кредитного договору, з суми 18 766, 70 гривні була отримана сума заборгованості в 59 710, 35 гривень та ще і з розподілом на заборгованість по відсоткам, комісійній винагороді, пені. Частина суми, яка була стягнута з [PERSON] за судовим наказом від 30 березня 2010 року, складалась з нарахованої пені, а тому в банка не має підстав називати її простроченим зобов'язанням і застосовувати штрафні санкції до сум, які стягнуті як пеня. Оскільки в даному випадку банк намагається нарахувати штрафні санкції - пеню на суми, які вже нараховані як пеня. Неприпустимість нарахування пені на кошти, які були нараховані, як пеня, яка є видом відповідальності, звертав увагу Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних та кримінальних справ у своєму листі від 16.01.2013 р. N 10-74/0/4-13, вказавши, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності. Крім того, з тексту заяви про видачу судового наказу від 29 березня 2010 року слідує, що до стягнутої судовим наказом з [PERSON] суми в розмірі 18 766, 70 копійок входила не лише прострочена на думку банку заборгованість по тілу кредиту та процентах, а також суми, які на момент видачі кредиту ще не були прострочені. Тобто, в заяві про видачу судового наказу від 29 березня 2010 року банк вимагав достроково стягнути з [PERSON] залишок кредиту, процентів та комісійної винагороди, які ще не були прострочені. Враховуючи те, що частина суми, стягнутою за судовим наказом від 30 березня 2010 року, не була прострочена в банка не має жодних підстав нараховувати пеню на ту суму, яка не була прострочена. При цьому, в самому судовому наказі від 30 березня 2010 року, не має даних про розподіл суми 18766,70 гривні, на прострочені суми і ті, які стягуються достроково, розподілу на основний борг, борг по сплаті відсотків, пені тощо. Крім того, в розрахунку, який доданий банком до позовної заяви, наведені дані за період з 30 листопада 2007 року, тобто банк намагається повторно стягнути суму, яка вже була стягнута судовим наказом від 30 березня 2010 року. Таким чином, заявлений розмір позовних вимог банком не обґрунтований посиланнями на умови договору, розрахунки та докази. Необґрунтованість суми позовних вимог банку підтверджується розрахунком погашення кредиту, зроблених відповідачем [PERSON] В основу контррозрахунку покладені дані кредитного договору про суму кредиту, розмір процентів, розмір щомісячного платежу, строк внесення чергового платежу, загальний строк кредитування, а також дані про суми сплачені [PERSON], які наведені банком в додатках до позовної заяви і самим банком не заперечуються. Так, сума щомісячного платежу отримана шляхом ділення загальної суми кредиту на 36 місяців, які становлять строк кредитування. Таким чином, сума щомісячного платежу становить 416, 67 гривні. Розмір процентів фактично дорівнює нулю, оскільки за перший рік, з урахуванням зменшення суми кредитування внаслідок погашення, розмір процентів складає менше однієї копійки, а в щомісячних платежах становить нуль копійок. Таким чином, виходячи із суми щомісячного платежу та даних про погашення кредиту [PERSON], необхідно дійти висновку, що прострочена заборгованість з погашення кредиту була відсутня від моменту отримання кредиту і до його повного погашення. При цьому, повне погашення кредиту відбулось 11 грудня 2009 року і станом на вказану дату утворилась переплата в сумі 120 гривень 51 копійка. А загальна переплата на даний час становить 10247, 87 гривні. Банк в позовній заяві вказує, що повне погашення заборгованості за кредитним договором відповідачем [PERSON] відбулось 01 листопада 2012 року. Таким чином, після 01 листопада 2012 року в банка не було підстав для нарахування пені за прострочення зобов'язання. Так, відповідно до п.6.1, кредитного договору, пеня сплачується в розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення. У разі відсутності простроченої заборгованості не має підстав для нарахування пені. Враховуючи те, що від дати, яку банк вважає датою повного погашення заборгованості [PERSON], до моменту подачі позову пройшло майже два роки, необхідно дійти висновку, що строк позовної давності по стягненню пені закінчився в 2013 році. Крім того, в позовній заяві банк вимагає стягнути проценти та комісійну винагороду, які нараховані за період з 30 листопада 2007 року по 31 жовтня 2012 року. Проте, заявляючи вимоги про стягнення заборгованості з процентів та комісійної винагороди, банк не враховує, що строк позовної давності по щомісячних платежах починається після закінчення передбаченого договором строку сплати чергового платежу і обчислюється окремо за кожним платежем. Відповідна позиція викладена у правових висновках Верховного Суду України, які відповідно до вимог ч. 1 ст. 3607 ЦПК України, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Так, в постанові Судової палати у цивільних справах ВСУ від 19 березня 2014 року у справі №6-14цс14, суд зазначав, що перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору. Аналогічні позиції викладені ВСУ у постановах по справах №6-61 цс14 від 18 червня 2014 року; №6-24цс14 від 16 квітня 2014 року; №6-20цс14 від 19 березня 2014 року, і які наведені у Висновках Верховного Суду України, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за перше півріччя 2014 року і які розміщені на сайті ВСУ. Крім того, в постанові від 16 квітня 2014 року №6-24цс14 ВСУ вказує, що Позовна давність відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253 - 255 цього Кодексу. Строк як часова категорія характеризується не тільки початковим, а й кінцевим моментом. Відповідно до ч. 1 ст. 254 ЦК України строк, обчислюваний роками, спливає у відповідні місяць і число останнього року цього строку, а коли він обчислюється місяцями, то у відповідне число останнього місяця строку. Отже трирічний строк позовної давності у спорі, що виник між сторонами, обчислюється з 4 липня 2009 року і закінчується 3 липня 2012 року. У зв'язку з викладеним висновок суду про закінчення строку позовної давності 4 липня 2012 року не ґрунтується на законі. 30 листопада 2007 року банком з [PERSON] був укладений договір про відкриття карткового рахунку, надання і використання платіжної картки миттєвого випуску №009-Z/004505. При цьому, строк дії картки, відповідно до п.3.4. Договору карткового рахунку, становив три роки, а на картці кінцевий строк дії був вказаний як листопад 2010 року. Таким чином, перебіг строку позовної давності по поверненню кредиту в повному обсязі розпочався 01 грудня 2010 року і закінчився 30 листопада 2013 року. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови у позові. Таким чином, до вимог банку, про стягнення пені, заборгованості по процентах та комісійній винагороді необхідно застосувати строк позовної давності і відмовити в позові. Вимога банку про стягнення з [PERSON] суми комісійної винагороди за період з 30 листопада 2007 року по 31 жовтня 2012 року не відповідає умовам кредитного договору. Так, сплата щомісячної комісійної винагороди передбачена пунктом 4.7. кредитного договору, за яким позичальник сплачує щомісячну комісійну винагороду до моменту повного виконання позичальником зобов'язань по поверненню кредитних коштів. При цьому, момент повного виконання зобов'язання по поверненню кредитних коштів, відповідно до п. 3.2. кредитного договору, визначений вказівкою на конкретну дату: 30 листопада 2010 року. Для розуміння умов кредитного договору щодо періоду протягом якого була передбачена сплата щомісячної комісії необхідно врахувати вимоги Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ №168 від 10 травня 2007 року та Закону України «Про захист прав споживачів». Банки, відповідно до п.3.1., 3.2. Правил, зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). Кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Кредитний договір містить додаток №1, в якому наведені дані про сукупну вартість кредиту, в тому числі дані щодо загального розміру платежів з комісійної винагороди та періоду протягом якого вказані платежі вносяться. Так, відповідно до додатку №1 до кредитного договору загальна сума платежів з комісійної винагороди становить 9430 гривень, а вносяться вони до листопада 2010 року. При цьому, кредитний договір не передбачав можливості зміни загального розміру платежів із щомісячної комісії ні в бік збільшення, ні в бік зменшення у разі дострокового повернення кредитних коштів. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами, відповідно до вимог ч. 8 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», тлумачаться на користь споживача. Таким чином, враховуючи вимоги Правил та вимог законодавства щодо тлумачення умов договорів із споживачами, необхідно дійти висновку, що кредитний договір не передбачав нарахування і сплату щомісячної комісійної винагороди після 30 листопада 2010 року. Також Верховний Суд України вказував на необхідність розрізняти правову природу процентів, передбачених ст. 625 ЦК України, та процентів, які є платою за користування грішми. Зокрема, Верховний Суд України в аналізі практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, доведеному листом від 01 липня 2014 року, вказав, що суди інколи підмінюють правову природу процентів, передбачених ст. 625 ЦК. процентами за правомірне користування чужими грошовими коштами, передбаченими статтями 536, 1048, 1056 1, 1061 ЦК, і доходять невірного висновку, що зазначені проценти є тотожними за своєю правовою природою та заміщують одне одного. Разом з тим, зазначає Верховний Суд України, судам слід мати на увазі, що проценти, передбачені ст. 625 ЦК, за своєю природою відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування чужими грошовими коштами. Тому під час вирішення спорів про стягнення процентів річних суд повинен визначити, чи позивач вимагає сплати процентів за користування грошовими коштами, що були надані як позика, кредиту. банківського вкладу, чи зміст вимоги полягає в застосуванні відповідальності за порушення грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК). Кредитний договір не передбачав сплату процентів з підстав, передбачених ст. 625 ЦК України, тобто за порушення грошового зобов'язання, а тому нарахування процентів у розмірі, передбаченому кредитним договором, після видачі судового наказу від 30 березня 2010 року в банка не має правових підстав. Якщо банк має намір застосувати ст. 625 ЦК України, то розмір процентів має становити три відсотки річних, як встановлено законом. Щодо незаконності умови, передбаченої п. 4.7. кредитного договору, комісійної винагороди, то перед укладенням договору про надання споживчого кредиту, відповідно до вимог п. д) ч. 2 п. 2) ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі, зокрема, про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо), та зазначити в договорі детальний розпис вартості кредиту для споживача. Вимоги щодо детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача під час укладення кредитного договору конкретизовані в розділі 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ №168 від 10 травня 2007 року. Так, банки, відповідно до п. 3.1. Правил, зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши, зокрема, перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо. Крім того, банки, відповідно до п. 3.4. Правил, зобов'язані в кредитному договорі зазначити вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо). Для тлумачення положень наведеного пункту Правил, необхідно врахувати положення абзацу 3 ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», яка забороняє кредитодавцю встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Послуга, відповідно до п. 17 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів», це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Таким чином, щомісячна комісійна винагорода, яка передбачена п. 4.7. Кредитного договору, не може вважатись платою за послугу, оскільки кредитним договором не розкрито зміст конкретної послуги чи послуг в розумінні ЗУ «Про захист прав споживачів» та ст. 901 ЦК України, за яку сплачується вказана винагорода. Таким чином, необхідно дійти висновку, що умова про сплату комісійної винагороди суперечить вимогам законодавства, що є підставою для визнання її недійсною. Щодо незаконності розміру пені та підвищених процентів, встановлених п. 6.1., 4.9. кредитного договору, то цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Загальними засадами цивільного законодавства, відповідно до ст. З ЦК України, зокрема, є справедливість, добросовісність та розумність. За прострочення виконання зобов'язання з повернення кредитних коштів або сплати процентів за користування кредитом, відповідно до п. 6.1. Кредитного договору, передбачена пеня у розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення, а п. 4.9. Кредитного договору, передбачав збільшення процентів за користування кредитним коштами у разі прострочення трьох місячних платежів поспіль до 36% річних. При цьому, всупереч принципу рівності та справедливості для банку взагалі не була передбачена відповідальність за порушення своїх зобов'язань за договором. Крім того, розмір пені та підвищених процентів, які були передбачені Кредитним договором порушували засади справедливості і розумності, оскільки розмір неустойки за вказаними умовами значно перевищував розмір заборгованості за кредитом. [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази суд дійшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог АТ «Банк «Фінанси та Кредит» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору слід відмовити, а зустрічну позовну заяву [PERSON] до АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсними умов кредитного договору - задовольнити виходячи з наступного. Судом встановлено, що 30 листопада 2007 року [PERSON] уклав з Банком Кредитний договір № 142/SFG/15-11-07, за яким останній надав [PERSON] кредит в сумі 15000 гривень 00 копійок строком повернення до 30 листопада 2010 року. Кредитні кошти були перераховані банком на позичковий (картковий) рахунок, який був відкритий Позичальнику згідно Договору про відкриття карткового рахунку, надання використання платіжної картки миттєвого випуску від 30.11.2007 року. Згідно п.5.1. кредитного договору забезпеченням виконання грошового зобов'язання за кредитом є порука фізичної особи [PERSON]. 30 листопада 2007 року банк уклав з [PERSON] договір поруки № 142/SFG15-11-07Р, за яким остання зобов'язалася перед банком відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язань [PERSON] по Кредитному договору. Банк в 2010 році звернувся до Кременчуцького районного суду Полтавської області з заявою про стягнення заборгованості по кредиту в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] в наказному провадженні. 30.03.2010 року Кременчуцьким районним судом Полтавської області було видано судовий наказ по справі № 2н-21/10, згідно якого підлягає стягненню в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором №142/SFG15-11-07 від 30.11.2007 року, відсотків та пені в сумі 18766 гривень 70 копійок станом на 29.03.2010 року. На виконання судового наказу Кременчуцького районного суду [PERSON] остаточно було погашено заборгованість по тілу кредиту, останній платіж внесено 01.11.2012 року. Проте, сума заборгованості в судовому наказі була визначена станом на 29.03.2010 року. Таким чином, з дня фіксування цієї суми до дня фактичного погашення основної заборгованості (з 29.03.2010 по 01.11.2012 року) банком нараховувались щомісячні відсотки, комісійна винагорода та пеня. Виходячи із змісту ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд погоджується з позицією [PERSON], що доказом порушення ним зобов'язань за кредитним договором в розумінні ст.61 ЦПК України не може бути судовий наказ від 30 березня 2010 року, оскільки він не містить висновків щодо цієї обставини. Крім того, особливість наказного провадження, відповідно ст. 100, 102, 103, 106 ЦПК України, полягає в тому, що судовий наказ видається у разі відсутності спору між сторонами, без виклику сторін і дослідження їх пояснень. Відповідно до змісту судового наказу від 30 березня 2010 року, частина суми, яка була стягнута з [PERSON] складалась з нарахованої пені, а тому в банка не має підстав називати її простроченим зобов'язанням і застосовувати штрафні санкції до сум, які стягнуті як пеня. Оскільки в даному випадку банк нараховує штрафні санкції - пеню на суми, які вже нараховані як пеня, яка є видом відповідальності. Відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності. Розрахунок позовних вимог, який доданий банком до позовної заяви, не відповідає обставинам, викладеним в позовній заяві, та умовам кредитного договору. Так, в позовній заяві банк стверджує, що розмір простроченої заборгованості станом на 30 березня 2010 року складав 18766,70 гривні. Крім наведеної суми банк наводить загальну суму заборгованості на даний час в сумі 59710,35 гривень, зазначаючи що вказана сума складається з 4413,38 гривні простроченої заборгованості по відсоткам, 8400 гривень простроченої заборгованості по щомісячній комісії, 46896,97 гривні пені за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, відсоткам та комісії. Крім того, в розрахунку позовних вимог, наданого банком, на якому ґрунтується позов, сума щомісячного платежу з погашення тіла кредиту вказана в розмірі 417 гривень і не відповідає умовам договору, оскільки сума кредитування 15000 гривень, поділена на строк кредитування в 36 місяців дає розмір щомісячного платежу в сумі 416,67 гривень. Саме 416,67 гривень вказані в додатку №1, який повинен визначати сукупну вартість кредиту для споживача. Враховуючи те, що банк виходячи із суми 417 гривень розраховував розмір заборгованості та штрафних санкцій для отримання судового наказу та суму даного позову, розрахунок банку не обґрунтований. Згідно ч.1 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, відповідно до п.1.2., регулюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту ( кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту. Кредитний договір, відповідно до п.3.1. Кредитного договору, передбачав надання [PERSON] кредиту в сумі 15000 гривень, шляхом перерахування на картковий рахунок, який відкривався за окремим договором. Договір про відкриття карткового рахунку був укладений ним та АТ «Банк «Фінанси та Кредит» одночасно з кредитним договором, 30 листопада 2007 року. За умовами договору карткового рахунку, передбаченими в пунктах 4.2., 4.3., він мав можливість використовувати картку для оплати за товари (послуги), але не міг використовувати картку для здійснення підприємницької діяльності. Таким чином, з урахуванням умов надання та використання кредитних коштів, положень ст.1054 ЦК України, ст.1,11 ЗУ «Про захист прав споживачів», п.1.2. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, за договором від 30 листопада 2007 року [PERSON] був наданий саме споживчий кредит, особливості надання якого, відповідно до вимог ст.1054 ЦК України, встановлюються ЗУ «Про захист прав споживачів». До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту, відповідно до ч.5 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Умови договору є несправедливими, відповідно до ч.2 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. При цьому, несправедливими, відповідно до п.5 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», є встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. За прострочення виконання зобов'язання з повернення кредитних коштів або сплати процентів за користування кредитом, відповідно до п.6.1. Кредитного договору, передбачена пеня у розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення, а п.4.9. Кредитного договору, передбачав збільшення процентів за користування кредитними коштами у разі прострочення трьох місячних платежів поспіль. Таким чином, кредитний договір встановлював відповідальність за прострочення повернення кредиту у розмірі 401 відсотка річних, що є непропорційно великою сумою компенсації і суперечить вимогам законодавства. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту, відповідно до вимог п.д ч.2 п.2 ч.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі, зокрема, про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо), та зазначити в договорі детальний розпис вартості кредиту для споживача. Вимоги щодо детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача під час укладення кредитного договору конкретизовані в розділі 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ №168 від 10 травня 2007 року. Так, банки, відповідно до п. 3.1. Правил, зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши, зокрема, перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо. Крім того, банки, відповідно до п.3.4. Правил, зобов'язані в кредитному договорі зазначити вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо). При цьому, банки, відповідно до п.3.6. Правил, не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Сплата на користь банка комісійної винагороди за надання кредитних ресурсів у розмірі 262,50 гривні, передбачено п.4.7. Кредитного договору, але в договорі не розкрито відповідно до вимог п. 3.1, 3.4. Правил, вид і предмет супутніх послуг, за які стягується комісійна винагорода. При цьому, додаток 1 до кредитного договору, всупереч зразку, затвердженому Правилами, містить лише графу з назвою «розмір щомісячної комісійної винагороди», без розкриття змісту та призначення цієї винагороди. Зміст правочину, відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Таким чином, враховуючи те, що умови пунктів 4.7., 4.8., 4.9., 6.1. кредитного договору, суперечать вимогам ст. 42 Конституції України, ст. 1054 ЦК України, ст. 11, 18, 15 ЗУ «Про захист прав споживачів», п. З.1., 3.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, то відповідно до вимог ст. 203, 215 ЦК України, вказані умови кредитного договору мають бути визнані недійсними. Заперечення банком несправедливості умов договору про сплату 36% річних за прострочення платежів та пені в розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення, зроблено без урахування мотивів наведених у зустрічній позовній заяві та поясненнях. Банком по суті не заперечується, що розміри підвищених процентів і пені, перевищують встановлені законодавством межі для подібних правовідносин. Також банк не навів заперечень несправедливості вказаних умов в розрізі вимог ЗУ «Про захист прав споживачів». Банк також не навів заперечень для застосування до спірних правовідносин ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» на підставі ст. 8 ЦК України, оскільки вказаний закон регулює абсолютно аналогічні спірним правовідносини. Банк в запереченнях лише послався на аналіз судової практики застосування ст. 16 ЦК України, в якому ВСУ вказує на ознаки несправедливої умови договору. Заперечення банку щодо безпідставності вимог [PERSON] відповідно до ст. 6 ЦК України щодо свободи договору не може братись до уваги, оскільки згідно ч.3 ст.6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Обов'язковість вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» та постанови НБУ №168 до спірних правовідносин, випливають зокрема з положень вказаних нормативних актів та ЗУ «Про Національний банк України». Крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, відповідно до вимог п. 4, 7, ч. 1 ст. 21 ЗУ «Про захист прав споживачів», вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; ціну продукції визначено неналежним чином. Тобто встановлення відповідальності лише для споживача, без встановлення аналогічної відповідальності для банка, є порушенням прав споживача. Також порушенням прав споживача, коли відсутнє передбачене законодавством, постановою №168 НБУ, обґрунтування розміру щомісячної комісії. Захист прав споживача, відповідно до ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживача», здійснюється судом, а одним із способів захисту, відповідно до ст. 16 ЦК України, є визнання недійсним договору. Продавець (виконавець, виробник), відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживача», не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами, відповідно до ч. 4 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», не є вичерпним. Тобто законом заборонено включати у договори із споживачами умови, які передбачають непропорційно великі суми компенсації, як це зробив банк, включивши п. 4.9., який передбачає розмір процентів, що значно перевищує подвійну облікову ставку НБУ, та п. 6.1., який встановлює розмір пені, який значно перевищує граничний розмір пені передбачений законодавством для аналогічних правовідносин. Таким чином, правила щодо несправедливих умов договорів споживчого кредитування, порядку визначення розміру щомісячної комісії та видів послуг, за які вона може сплачуватись, обов'язкові для сторін споживчого кредитування, оскільки їх недотримання, відповідно до вказівок закону є підставою для визнання договору недійсним. Крім того, з АТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь [PERSON] слід стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 900 гривень, які підтверджуються квитанцією №31 від 03.09.2014 року. У зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог АТ «Банк «Фінанси та Кредит» до [PERSON], як до позичальника, відповідно у задоволенні позовних вимог до [PERSON], як до поручителя також слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: approved