Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-02 00:00:00

В березні 2014р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача Ритуальної служби Спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально - побутового обслуговування», третя особа: директор відповідача Єрмолаєв Д.І., в якому просила суд: визнати незаконними: накази № № 96, 97 від 22 травня 2013р. про притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності і оголошення їй доган; пункт 2 наказу № 22 від 22 січня 2014р. про звільнення позивачки із займаної посади, відповідно до п. 3) ст. 40 КЗпП України; поновити позивачку на роботі на посаді заступника директора відповідача; стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 січня 2014р. по день поновлення на роботі. Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що вона з лютого 2012р. працювала у відповідача на посаді заступника директора. Наказом відповідача № 22 від 22 січня 2014р. її було звільнено з займаної посади на підставі п. 3) ст. 40 КЗпП України, при цьому зі змісту вказаного наказу вона дізналась, що 22 травня 2013р. наказами відповідача №№ 96, 97 її було притягнуто до дисциплінарної відповідальності і оголошено догану. До часу ознайомлення з наказом про звільнення, про накази про притягнення її до дисциплінарної відповідальності їй відомо не було, пояснень по суті дисциплінарних проступків в неї пояснення не відбирались, з наказами №№ 96, 97 від 22 травня 2013р. роботодавець її не ознайомлював. Позивачка вважає, що її притягнуто до дисциплінарної відповідальності з порушенням трудового законодавства, а також відсутня в її діях склад порушення трудової дисципліни. До того ж, на думку позивачки її було звільнено з займаної посади з порушенням трудового законодавства. В судовому засіданні представник позивачки підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, з підстав зазначених в позові, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача, суду повідомила, що сторона відповідача визнає заявлені позовні вимоги і вважає, що позивачку було звільнено з займаної посади з порушенням трудового законодавства. Третя особа, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, в судове засідання не з'явився, поважність причин неявки суду не повідомив, клопотання про розгляд справи за своєї відсутності чи свого представника до суду не подавалося. Представники сторін не заперечували проти розгляду справи, за відсутності третьої особи, і суд ухвалив розглядати справу за наявними матеріалами. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч. 1 ст. 61 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, і не оспорюється сторонами, що 20 лютого 2012р. наказом відповідача за № 41-п позивачку було переведено на посаду заступника директора відповідача. 22 січня 2014р. відповідачем було видано наказ за № 22, відповідно до якого позивачку звільнено того ж дня, з займаної посади - заступника директора за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, відповідно до п. 3) ст. 40 КЗпП України Як вбачається зі змісту вищезазначеного наказу відповідача за № 22, що до позивачки попередньо вже застосовувались заходи дисциплінарного впливу, а саме позивачку було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено їй догани, згідно наказів відповідача за №№ 96, 97. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 22, 23 Постанови № 9 від 06 листопада 1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП України, правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. За передбаченими п.3 ст.40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП України). В судовому засіданні представник відповідача повідомила, що накази №№ 96, 97 від 22 травня 2013р., на яке відповідач посилається в наказі № 22 від 22 січня 2014р., у відповідача відсутні. При цьому представник позивача наголошував, що з вказаними наказами позивачку не було ознайомлено взагалі, не дивлячись на ту обставину, що 22 травня 2013р. вона була на роботі і виконувала покладені на неї трудові обов'язки. Також сторона позивача звертала увагу суду, що по теперішній час позивачці невідомо, які дисциплінарні проступки і коли нею були вчинені, і за що роботодавець застосував до неї дисциплінарне стягнення у вигляді доган. Згідно зі ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. За змістом ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення догана; звільнення. Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку (ст. 148 КЗпП України). Частинами 1, 2 ст. 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. У відповідності з ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Враховуючи те, що роботодавцем було застосовано до позивачки, як працівника дисциплінарні стягнення у вигляді доган, при цьому, як встановлено судом, роботодавцем не були дотриманні положення КЗпП України з приводу накладення на позивачку дисциплінарних стягнень, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки про визнання незаконними наказів № № 96, 97 від 22 травня 2013р. про притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності і оголошення їй доган є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи те, що судом не встановлено систематичного невиконання позивачкою без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, а також те, що до неї були застосовані заходи дисциплінарного стягнення, з порушенням трудового законодавства, і її звільнення відбулося під час тимчасової непрацездатності, при цьому роботодавцем не було враховано, що вона є одинокою матір'ю, суд приходить до висновку, що наказ відповідача за № 22 «Про звільнення головного інженера [PERSON], заступника директора [PERSON]» від 22 січня 2014р. в частині звільнення 22 січня 2014р. позивачки з займаної посади за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України є незаконним. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що звільнення позивачки з займаної посади відбулося з порушенням трудового законодавства, і відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, остання підлягає поновленню на роботі на посаді заступника директора відповідача з дати її звільнення - 22 січня 2014р., з стягненням на її користь з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу (22 січня 2014р. - 03 листопада 2014р.) у розмірі 73073,98 грн., з урахуванням того, що середньоденна заробітна плата позивачки складає 376,67 грн. Згідно із п. 2), 4) ч. 1 ст. 367 ЦПК України, ч. 5 ст. 235 КЗпП України суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі позивачки та виплати їй середнього заробітку за один місяць. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 974,34 грн.

Outcome: approved