Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-31 00:00:00

В березні 2015р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», в якому просив суд: стягнути з відповідача на свою користь за договором - заявою про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» № 300131/162282/1-15 на 1 міс. в іноземній валюті від 23 січня 2015р. (далі по тексту - договір) суму заборгованості у розмірі 8052,33 євро; 21,18 євро - 3,0 % річних; 257,67 євро - пені. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 23 січня 2015р. між сторонами було укладено договір, відповідно до якого, позивач на строк з 23 січня 2015 р. по 23 лютого 2015 р. вніс 8000,0 євро, з процентною ставкою 10,0 % річних. Після закінчення терміну на який було розміщено депозитний вклад, позивач неодноразово звертався до відповідача з заявами про повернення коштів з депозитного рахунку, проте відповідач не повернув останньому кошти, які обліковуються на його рахунку, без зазначення причин неповернення, а тому позивач вимушений був звернутись до суду за захистом свого порушеного права. До судового засідання, представником позивача було подано на адресу суду заяву, в якій він заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, і просить розглядати справу у свою відсутність та позивача, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач, про час та місце розгляду справи оповіщався у встановленому законом порядку, свого представника до суду не направив, заперечення на позов не подавались. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 23 січня 2015 р. між сторонами було укладено договір, за умовами цього договору на строк з 23 січня 2015 р. по 23 лютого 2015р. позивач вніс 8000,0 євро з процентною ставкою 10,0 % річних. Відповідно до копії меморіального ордеру № 34865 від 23 січня 2015р., позивач вніс на депозитний рахунок банку суму коштів в розмірі 8000,0 євро. Судом встановлено, після закінчення терміну, на який було розміщено вклад, позивач звертався до відповідача з заявою про повернення депозитного вкладу, проте його заяви були залишені відповідачем без задоволення. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. У відповідності з ст. 8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких дана Верховною Радою України, суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Згідно з ч. 1, 6 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Відповідно до положень ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором. Крім того, ст. 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 529 ЦК України кредитор має право не приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Отже, за змістом наведених норм права зобов'язання банку полягає у виплаті володільцеві рахунку грошових коштів на умовах та в порядку, встановлених договором. Положеннями ч. 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною відповідача не надано до суду жодних доказів, з яких би вбачалося, що фінансові операції щодо видачі належних позивачу коштів обмежені за рішенням суду або зупинені в порядку, визначеному ст. 17 Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму», як такі, що можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості за договором у розмірі 8052,33 євро; 21,18 євро - 3,0 % річних. Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача на свою користь пені у розмірі 257,67 євро на підставі положень ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», то в цій частині позов не підлягає задоволенню, оскільки стороною позивача не надано взагалі належних і допустимих доказів, в обґрунтування того, що позивачем вчинялись дії, щодо ініціювання переказу грошових коштів, і банк не вчинив такого переказу. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1974,36 грн.

Outcome: partial