Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «Приват Банк» (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 27692,94 грн. Обґрунтовано позов тим, що відповідач [PERSON] звернувся до Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву від 16.02.2011, згідно з якою відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. У подальшому розмір кредитного ліміту було збільшено до 12000,00грн. Однак, відповідач взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредитних коштів належним чином не виконував, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка відповідачем у добровільному порядку не погашена. Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 15.02.2021 відкрито провадження у справі, ухвалено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. 02.07.2021 від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому вказано, що позов є безпідставним. Заперечення проти позову представник відповідача обґрунтовує тим, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира у справі №295/6677/18 від 23.07.2018 було встановлено, що 08.12.2016 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу вчинено виконавчий напис, відповідно до якого нотаріус запропонував стягнути грошові кошти в сумі 22061,27 грн з [PERSON] , які є його боргом за кредитним договором б/н від 16.02.2011, укладеним між ним та АТ КБ «Приватбанк», запропоновано задовольнити вимоги АБ КБ «Приватбанк» у розмірі: залишок заборгованості за кредитом 9150,00 грн, сума заборгованості за відсотками 9291,88 грн, пеня та комісія 950 грн, штраф 969,59 грн, що всього становить 20361,47 грн. Також судом було встановлено, що банком було надано нотаріусу виписку з рахунку боржника за період з липня 2014 по 30.09.2016. Вказаним судовим рішенням виконавчий напис нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу про стягнення грошових коштів у сумі 22061,47 грн з [PERSON] за кредитним договором б/н від 16.02.2011, визнано таким, що не підлягає виконанню. При цьому, у позові позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту у розмірі 9150,00грн, однак період її нарахування зазначений інший. Також представник відповідача вважає, що наданими позивачем доказами не підтверджується, що відповідачу видавалися кредитні картки та встановлювався на них кредитний ліміт, що у свою чергу ставить під сумнів виписку за договором, оскільки у ній відсутні дані щодо договору, по якому її здійснено. Крім того, виписка містить дані, починаючи з 27.07.2006. Представник відповідача також стверджує, що позивачем не надано доказів того, що сторони досягли згоди щодо розміру відсотків, порядку їх нарахування та сплати. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме наданий позивачем витяг з Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку розумів відповідач, ознайомився та погодився з ними, підписуючи анкету-заяву від 16.02.2011. Також у відзиві вказано про те, що із змісту розрахунку заборгованості за кредитним договором від 16.02.2011 вбачається, що у період з 09.07.2014 по 30.09.2020 відповідач не вніс жодного платежу на погашення заборгованості. Позивач звернувся до суду з позовом 01.02.2021, тому представник відповідача вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, на підставі чого у задоволенні позову просить відмовити. При вирішенні питання про прийняття відзиву, суддя приймає до уваги те, що відповідач з 2016 року перебуває у Республіка Польща, що підтверджується копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон відповідача [PERSON] , з якої вбачається, що 26.09.2016 відповідач виїхав з України та не повертався (а.с. 95); представник відповідача з матеріалами справи ознайомилася 17.06.2021 (а.с. 83), тому здавши відзив на пошту 29.06.2021 (а.с. 103), представник відповідача не пропустила 15-ти денний термін, який встановлений ухвалою суду від 15.02.2021 для подачі відзиву до суду, тому відзив судом приймається до розгляду. 23.07.2021 представник позивача надіслав до суду відповідь на відзив. При вирішенні питання про прийняття відповіді на відзив, суд приймає до уваги те, що ухвалою суду про відкриття провадження у справі від 15.02.2021 встановлено позивачу строк 5 днів з моменту отримання відзиву для подачі відповіді на відзив. Як вбачається з даних, які містяться на сайті АТ «Укрпошти», відзив представник позивача отримав 09.07.2021, отже, строк для подачі відповіді на відзив закінчився 14.07.2021. Відповідь на відзив на позовну заяву представник відповідача здав на пошту 23.07.2021, тобто з пропуском строку, встановленого для подання відповіді на відзив. Частиною 1 статті 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. За приписами ч.1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Як передбачено ч. 2 ст. 126 ЦПК України документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Оскільки відповідь на відзив подана представником позивача з пропуском процесуального строку, встановленого для її подання, про поновлення строку для подачі відповіді на відзив із зазначенням поважних причин, які зумовили пропуск процесуального строку, суду не заявлено, а тому, відповідно до ч.2 ст. 126 ЦПК України відповідь на відзив залишається судом без розгляду. 17.08.2021 представник відповідача подала до суду клопотання про долучення доказів. Частинами 3-5 статті 83 ЦПК України визначено, що відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Представник відповідача про наявність доказів, які не можу бути подані та про причини, з яких докази не можуть бути подані у визначений строк письмово суд не повідомляла; докази, які підтверджують, що вона здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу, не подавала; клопотання про поновлення строку для подання доказів, не заявляла. На підставі вищевикладеного, клопотання представника відповідача про долучення доказів, залишається судом без розгляду. В судове засідання представник позивача не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, електронною поштою надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участю, у якій також вказав, що проти позову заперечує та просить відмовити у його задоволенні. Представник відповідача у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, відповідно до ст.211 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін. Згідно із ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини. Відповідач [PERSON] звернувся до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 16.02.2011, згідно з якою отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У анкеті-заяві вказано, що відповідач погодився з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк» та тарифами становлять між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с.10). З довідки АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що відповідачу надавались у користування кредитні картки № [NUMBER] , зі строком дії до липня 2013 року; № [NUMBER] зі строком дії до березня 2017 року; № [NUMBER] зі строком дії до серпня 2017 року (а.с.8). Відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] , 09.07.2014 був встановлений кредитний ліміт в розмірі 12000,00 грн, який 13.08.2014 був зменшений до 9150,00 грн та 10.01.2020 був зменшений до 0,00 (а.с. 9). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. За правилами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як зазначено вище, відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, на підставі якої отримав кредитну картку, на яку було встановлено кредитний ліміт. Відповідно до вказаної заяви відповідач погодив, що вона разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Разом з тим, у заяві позичальника [PERSON] , сторонами умови договору про встановлення кредитного ліміту, вид кредитної карти, відсоткову ставку та порядок сплати кредиту не погоджено. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути заборгованість за договором б/н від 16.02.2011, яка станом на 13.01.2021 становить 27692,94 грн, та складається з заборгованості за кредитом в сумі 9150,00 грн, та заборгованості за відсотками за користування кредитом у сумі 18542,94 грн. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 16.02.2011, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та тарифи, як невід`ємну частину спірного договору. Водночас, надані позивачем Умови та правила банківських послуг та тарифи відповідачем не підписані, а відтак згідно роз`яснень, що викладені у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 по справі № 342/180/17, з огляду на їх мінливий характер, такі Умови та Правила не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, у зв`язку із чим до стягнення підлягають лише фактично отримані кошти. Виходячи із наведеного, вимоги про стягнення заборгованості за процентами за користування є безпідставними та не підлягають задоволенню. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в сумі 9150,00 грн, яка згідно наданого розрахунку заборгованості нарахована за період з 09.07.2014 по 13.01.2021. Разом з тим, станом на 09.07.2014 вже існувала заборгованість у сумі 7890,00 грн та заборгованість за кредитом в сумі 9150,00 грн була нарахована вже станом на 26.08.2014, яка і залишилася незмінною станом на 13.01.2021. Між тим, як видно із виписки за договором, у період з 09.07.2014 по 13.01.2021 позивач періодично як знімав кошти, так і здійснював поповнення кредитної картки, однак внесені відповідачем кошти на погашення заборгованості у розрахунку заборгованості не відображено, так само як і не відображено порядок нарахування заборгованості станом на 09.07.2014 у сумі 7890,00грн. З розрахунку заборгованості не можливо встановити порядок зарахування внесених відповідачем коштів, на погашення яких складових заборгованості, які відображені у розрахунку, вони були зараховані. Сума заборгованості за кредитом з 26.08.2014 року є незмінною, незважаючи на періодичне внесення коштів на погашення заборгованості. Самостійно, з наданих банком матеріалів, у суду відсутня можливість встановити тіло кредиту, розмір якої позивачем не було погашено, позивачем у свою чергу не доведено належними та допустимими доказами існування у [PERSON] заборгованості за договором від 16.02.2011 за тілом кредиту саме у розмірі 9150,00 грн, розрахунку заборгованості, з якого можливо було б достовірно встановити наявність заборгованості за кредитом у вказаному розмірі, позивачем не надано. За викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги банку про стягнення з [PERSON] заборгованості за тілом кредиту у розмірі 9150,00 грн є недоведеними, тому задоволенню не підлягають. Однією з засад цивільного судочинства є його диспозитивність. Так, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. На підставі вищевикладеного, оскільки матеріалами справи достовірно не підтверджено наявність у відповідача заборгованості за кредитом, належних доказів щодо наявності у позивача заборгованості та його розміру позивач не надав, що є його обов`язком, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Щодо клопотання представника відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, суд зазначає, що у постанові Верховного Суду №191/2648/17 від 23.12.2020 вказано, що оскільки за змістом укладеного між сторонами договору, умови якого зафіксовані лише у анкеті-заяві, яка підписана відповідачем, не містять строку повернення кредиту (користування ним), тому у відповідача до пред`явлення банком цього позову до суду не виникло зобов`язання з повернення отриманих коштів, оскільки початок перебігу позовної давності у такому випадку визначається відповідно до частини другої статті 530 ЦК України. Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (№ 14-131цс19). Крім того, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави (постанова Верховного Суду від 12.04.2021 № 564/2227/17). Оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, відсутня необхідність у вирішенні питання про наявність підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності. З огляду на відмову у задоволенні позову, відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed