Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-25 00:00:00

В березні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до ПП «Альошина» про визнання договору оренди землі недійсним. В позовній заяві зазначала, що 02 квітня 2011 року між нею та відповідачем укладений договір оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення. Відповідно до цього договору орендодавець [PERSON] передає ПП «Альошина» у платне строкове користування земельну ділянку загальною площею 3,18 га, яка знаходиться в межах Краматорської міської ради. Договір був зареєстрований у управлінні Держкомзему в м. Краматорську Донецької області, про що у Державному реєстрі земель було вчинено запис від 27 серпня 2012 року за №141290004000601. Проте, цим договором не визначено порядку внесення орендної плати, відповідальності за її несплату та умови збереження стану обєкта оренди, що є істотними умовами договору оренди землі. Просила суд визнати договір укладений 02 квітня 2011 року недійсним з цих підстав. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 24 липня 2017 року позовні вимоги [PERSON] до Приватного Підприємства «Альошина» про визнання договору оренди землі недійсним задоволено. Визнаний договір оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення від 2 квітня 2011 року площею 3,18 га, укладений між [PERSON] та ПП «Альошина», недійсним. Зобовязано ПП «Альошина» повернути [PERSON] земельну ділянку площею 3.18 га, розташовану на території Краматорської міської ради, яка належить [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯА реєстраційний №997655 від 12.12.2005 року. Стягнуто з ПП «Альошина» на користь [PERSON] судові витрати за сплачений судовий збір в сумі 640 грн. В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення, яким просить суд відмовити позивачу в задоволенні вимог. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що позивач пропустила строк для звернення до суду з вимогами про визнання договору оренди землі недійсним, який складає три роки. Жодної поважної причини на його поновлення не навела. Суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, строк звернення до суду з даним позовом позивачу не поновив. Суд прийшов до висновку, що оскаржуваний договір оренди не містить порядку внесення орендної плати, та відповідальності за її несплату, та умов збереження стану обєкта, однак всі ці пункти містяться у п.9 п.17 договору. Оскільки договір підписаний сторонами особисто, то це свідчить про те, що сторони дійшли згоди відповідно до істотних умов договору саме в такому обсязі. В засіданні апеляційного суду представник підприємства [PERSON] апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити. Позивач та його представник, представник відповідача в засідання апеляційного суду не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Відповідно до статті 305 ЦПК України неявка в судове засідання сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом. Тому апеляційний суд розглядає справу у відсутність сторін. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи і, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що воно ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Звертаючись в суд з позовом про визнання договору оренди землі недійсним, позивач посилався на те, що оскаржуваний договір було укладено з порушенням істотних умов для укладення останнього. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача є обґрунтованими, оскаржуваний договір оренди землі, що був укладений сторонами 02 квітня 2011 року, не містить в собі порядку внесення орендної плати, відповідальності за її несплату та умов збереження стану обєкта оренди, що є істотними умовами договору оренди землі в порядку частини 1 статті 15 Закону України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року № 161-XIV (в редакції, що діяла на момент укладення спірного договору). Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можливо. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. У відповідності до частини 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору оренди землі, [PERSON] посилалась на те, що зазначений договір не відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема ст. 15 Закону України «Про оренду землі» через те, що договір не містить суттєві умови договору: порядок внесення орендної плати, відповідальність за її несплату, умови збереження стану обєкта оренди. Тому просила визнати договір недійсним у зв'язку із недодержанням вимог, встановлених частиною 1 ст. 203 ЦК України. Проте, доводи позивача спростовані наданими сторонами доказами. Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» в редакції, що діяла на час укладання договору сторонами, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ст. 15 вказаного Закону в редакції, що діяла на час укладання сторонами вказаного договору істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Аналіз договору оренди земельної ділянки, що укладений між сторонами, свідчить про те, що він відповідає вимогам закону і в основному містить в собі передбачені законом істотні умови договору. Так, порядок оплати орендної плати, її розмір, строки сплати, підстави і порядок її перегляду передбачені пунктами 9-13 договору оренди. Вказаними пунктами договору передбачається, що орендна плата вноситься орендарем у розмірі одна тисяча гривень і в натуральній формі у строки з 15 вересня по 15 грудня. Передача продукції та надання послуг в рахунок орендної плати оформлюється відповідними актами. Один раз на рік розмір орендної плати переглядається сторонами у передбачених договором випадках. Як видно з договору, сторонами не заповнені пункт 14 про розмір пені у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, і пункт 17 умови збереження стану обєкта. Проте, цей факт не є однозначно підставою для визнання договору оренди земельної ділянки недійсним. По-перше, договір укладений сторонами 2 квітня 2011 року і понад 6 років виконується сторонами без будь яких претензій і вимог. По-друге, розглядаючи справу, суд першої інстанції мав встановити, чи дійсно порушуються права орендодавця у звязку з відсутністю в договорі оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України від 6 жовтня 1998 року № 161-Х1У «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також зясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав. Саме таку правову позицію висловив Верховний суд України, в постанові від 25 грудня 2013року (справа №6-94цс13). Розглядаючи справу, суд першої інстанції не встановив фактів, які б свідчили про порушення законних прав і інтересів [PERSON] як орендодавця у звязку з відсутністю у договорі оренди земельної ділянки вказівок про відповідальність орендатора за несвоєчасне внесення орендної плати і умов збереження стану обєкта. Статтею 22 Закону «Про оренду землі» встановлені форми внесення орендної плати: натуральна, грошова та відробіткова, існує можливість поєднання цих форм. Порядок і строки внесення орендної плати також визначаються договором оренди землі. За порушення у сфері справляння орендної плати (її невнесення та несвоєчасне внесення) настає цивільна відповідальність, зокрема відповідальність, передбачена главою 51 ЦК України, а також Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», яка може полягати в покладенні обовязку відшкодування збитків, сплати неустойки (насамперед, у вигляді пені). Несплата орендної плати протягом трьох місяців може бути підставою для припинення права оренди шляхом розірвання договору (п. «д» ст.141 ЗК України, ст.32 ЗУ «Про оренду землі», ст.782 ЦК України). Умови збереження стану обєкта оренди визначаються чинним законодавством України і у договорі можуть бути хіба що відтворені або конкретизовані. Апеляційний суд вважає, що відсутність у договорі посилання на «умови збереження стану обєкта оренди» вказує на те, що сторони погодилися із такими умовами, що встановлені законодавством. Відсутність окремої вказівки на умови …» жодним чином не впливає на дійсність договору. Розглядаючи справу, суд першої інстанції не повно зясував обставини, що мають значення для справи, зробив висновки, що суперечать матеріалам справи, не застосував норми матеріального права, що мали бути застосовані. Відповідно до статті 309 ЦПК України порушення, допущені судом першої інстанції під час розгляду вказаної цивільної справи є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення. Враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] не ґрунтуються на законі, в їх задоволенні необхідно відмовити. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, не підлягають компенсації її судові витрати і, зокрема, витрати на оплату судового збору.

Outcome: partial