Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-01 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 01.08.2014 між банком та відповідачем було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 10 392,17 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00% на рік, на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач зобов`язалась погашати заборгованості шляхом перерахування щомісячних платежів починаючи з «1» по «25» число кожного місяця. Відповідач порушила умови кредитного договору, що призвело до виникнення заборгованості. Згідно розрахунку суми боргу, заборгованість позичальника по кредитному договору, станом на 11.11.2019, становить 32 935,64 грн., а саме: 8926,60 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 7983,37 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 16 025,67 грн. - пеня. Зважаючи на викладене, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 32 935 грн. 64 коп. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 09.12.2019 позову було залишено без руху. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 17.01.2020 було відкрито спрощене провадження у справі. 06.04.2020 до суду надійшов відзив на позов, мотивований тим, що дійсно згідно генеральної угоди про реструктуризацію і приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 01.08.2014 відповідач отримала кредит в сумі 10 392,17 грн. на термін 24 місяці, з 01.08.2014 по 31.08.2016, шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі цілі в сумі 10 392,17 грн. в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, в розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Також було встановлено графік погашення заборгованості в такому порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця позичальник надає банку кошти (щомісячні платежі) в сумі 520,02 грн. для погашення заборгованості за кредитом. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 31.08.2016. Разом з тим, до позову додано розрахунок заборгованості в якому відсотки та пеня нараховувались до 11.11.2019. Зважаючи на те, що сторони погодили порядок повернення кредиту шляхом сплати щомісячних платежів, то після закінчення строку кредитування позичальник мав повернути всю суму заборгованості разом, а відтак нарахування процентів та пені по день звернення до суду з позовом не допускається. Крім того, відповідач зазначила, що позивачем не наведено жодних доказів, що саме з цими Умовами та правила надання споживчого кредиту, які додано до позову було ознайомлено відповідача при отриманні кредиту, а тому, відповідно, до даних правовідносин не може застосовуватись встановлена в Умовах позовна давність. Враховуючи викладене, відповідач просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити у позові, оскільки дата останнього погашення заборгованості 31.08.2016, тоді як до суду позивач звернувся лише 02.12.2019, тобто після спливу загального строку позовної давності, який становить 3 роки. Крім того, зазначила, що з наданих позивачем виписок з карткового рахунку відповідача слідує, що 28.02.2018 з картки було списано кошти на погашення заборгованості. Разом з тим, така обставина не може свідчити про переривання строку позовної давності, оскільки таке списання відбулось без повідомлення відповідача, а лише з ініціативи банку. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 06.04.2020 було здійснено перехід до розгляду даної справи за правилами загального позовного провадження. 05.05.2020 до суду надійшла відповідь на відзив, мотивована тим, що 01.08.2014 відповідач маючи одне невиконане кредитне зобов`язання за яким нею неодноразово порушено строки та порядок погашення заборгованості, за власним бажанням звернулась до банку з метою створення сприятливих умов для виконання зобов`язань по вказаному вище кредитному договору. Згідно умов генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості відповідачу було списано частину заборгованості за вказаним договором. З моменту підписання генеральної угоди пройшло більше 5 років та відповідач до банку не зверталась щодо відсутності одного з кредитних договорів, невідповідності суми боргу, щодо списання коштів з її рахунків та решти заперечень, які були висловлені в суді. Крім того, відповідачем не надано жодного належного доказу на підтвердження своїх заперечень. Також, відповідач було ознайомлена з умовами кредитування, оскільки в Генеральній угоді від 01.08.2014 наявна згода позичальника про те, що Генеральна угода, разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та Банком Кредитний договір, а також те, що вона ознайомилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку. Крім того, в Генеральній угоді було визначено усі істотні умови, в тому числі процентна ставка, вказано розмір штрафів та комісії. Крім того, зазначені Умови і Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях Банку та на офіційному сайті Банку. Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Крім того, п. 1.1.3.1.6 Умов кредитування передбачено, що клієнт доручає банку здійснювати списання коштів з рахунків клієнта, в межах сум які підлягають сплаті банку по цьому договору. Також банк має право на зміну тарифів договору, а враховуючи те, що клієнт не звертався до банку із повідомленням про незгоду з внесеними змінами та не ініціював розірвання договору, це свідчить про згоду клієнта зі зміненими тарифами. Щодо нарахування відповідачу процентів за користування кредитом, то згідно ст. 599, 1054 ЦК України такі нарахування відбуваються до повного погашення кредиту. З приводу позовної давності, представник позивача зазначив, що кредитні кошти видавались на строк дії кредитної картки, яка діяла до 03.2018. Таким чином, строк позовної давності на час звернення до суду з позовом не сплив. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 09.06.2020 було продовжено строк проведення підготовчого судового засідання на 30 днів. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 01.07.2020 було закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судове засідання не з`явився. До позову було додано клопотання про проведення судового розгляду без його участі. Позов підтримав. Відповідач в судове засідання не з`явилась, подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги не визнала, просила в задоволенні позову відмовити. Дослідивши матеріали справи, відзив на позов, відповідь на відзив на позов, оцінивши докази суд, прийшов до таких висновків. Суд встановив, що 01.08.2014 між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого в свою чергу є АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було підписано Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості в приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карт, і боржник отримала платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації. Зі змісту Генеральної угоди від 01.08.2014 слідує, що відповідач отримала кредит в сумі 10 392,17 грн. на термін 24 місяці, з 01.08.2014 по 31.08.2016, шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі цілі в сумі 10 392,17 грн. в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, в розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Також було встановлено графік погашення заборгованості в такому порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця позичальник надає банку кошти (щомісячні платежі) в сумі 520,02 грн. для погашення заборгованості за кредитом. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 31.08.2016. (а.с.8). Крім того, в позові зазначено, що відповідач погоджується з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/. Згідно наданого суду розрахунку заборгованості від 11.11.2019, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість, яка станом на 11.11.2019 становить 32 935,64 грн., а саме: 8926,60 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 7983,37 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 16 025,67 грн. - пеня (а.с.5,6). Щодо належності та допустимості такого доказу, як витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, доданого до позову, суд зазначає таке. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). В Генеральній угоді від 01.08.2014 в п. 2.1 було встановлено процентну ставку в розмірі 1,5% в місяць. При цьому, п. 2.8 Генеральної угоди встановлено, що при порушенні відповідачем зобов`язань по погашенню кредиту, відповідач зобов`язалась сплатити банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах і правилах за кожен день прострочки (а.с.8). Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, пеню. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 01.08.2014, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (01.08.2014) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (29.11.2019), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані Банком Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника та Генеральній угоді від 01.08.2014, які безпосередньо підписані останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Суд приходить до висновку, що оскільки Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщений на сайті: https://privatbank.ua/terms/, який містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, а відтак його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 01.08.2014 шляхом підписання заяви-анкети. Таким чином, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому виді ціну договору, яка встановлена у формі, зокрема, сплати пені, а також щодо встановлення строку позовної давності 50 років. Така позиція суду відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду викладеній в постанові від 03.07.2019 в цивільній справі № 342/180/17. Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] , АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Щодо застосування наслідків спливу позовної давності суд зазначає таке. Поняття «строк договору», «строк дії кредитної картки», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору або строком дії картки, а може бути відмінним від нього. В даній справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Як вже зазначалось вище, 01.08.2014 сторони уклали договір, за умовами якого відповідач отримав строком на 24 місяці, тобто до 31.08.2016 включно, кредитні кошти у національній валюті у розмірі 10 392,17 грн, які зобов`язався повернути зі сплатою відсотків у розмірі 1,5% щомісяця на суму залишку заборгованості за кредитом. При цьому, сторонами погоджено, що дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 31.08.2016. Крім того, всупереч твердження представника позивача, сторони спору ні в заяві про отримання кредиту, ні в Генеральній угоді не погоджували, що даний кредит видається на строк, який відповідає строку дії кредитної картки. Таким чином, повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві з «1» по «25» числа кожного місяця кошти у сумі 520,02 грн (щомісячний платіж) упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів з «1» по «25» число кожного місяця впродовж строку кредитування (24 місяці), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування. Крім того, з наданої суду виписки по картковому рахунку відповідача, слідує, що 28.02.2018 дійсно відбувся перерахунок коштів між рахунками по договору SAMDN52** 2753, що на думку позивача свідчить про переривання строків позовної давності. Разом з тим, за змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення. Відповідач у відзиві зазначила, що вказану операцію було здійснено банком без її згоди. Враховуючи викладене суд вважає, що така обставина, яка мала місце 28.02.2018 не може свідчити про переривання строків позовної давності. Така позиція суду відповідає правовій позиції Верховного суду викладеній в постанові від 08.11.2017 у цивільній справі 401/6656/12-ц. Зважаючи на викладене вище, а також те, що останнім днем виконання зобов`язання було 31.08.2016, а позивач звернувся до суду з позовом лише 29.11.2019, тобто після спливу позовної давності, навіть щодо останнього щомісячного платежу, суд вважає, що наявні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності. Крім того, не можна ототожнювати поняття «строк дії картки» і «строк дії договору», оскільки строк дії договору узгоджено сторонами, а саме до 31.08.2016, тоді як посилання позивача на «строк дії картки» застосовується ним для штучного продовження строку позовної давності. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи викладене вище, положення вказаних вище норм суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. При вирішенні даного спору судом було враховано позицію Великої палати Верховного суду викладену в постанові від 28.03.2018 у цивільній справі № 444/9519/12. Щодо вимог про стягнення неустойки, нарахованої за останній рік до дня звернення до суду то суд зважає на те, що підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті). За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності. Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу. На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені. У постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 Верховний Суд України, аналізуючи приписи статей 266 і частини другої статті 258 ЦК України, дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується. Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі сплинула позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплинула і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки. Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою, як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом. Суд встановив факт пропуску позивачем позовної давності, зокрема, щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом. Оскільки позовна давність до основної вимоги сплинула до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність сплинула і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача пені. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного вище та

Outcome: dismissed