Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-14 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13.05.2013 Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] уклали кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого відповідачу наданий кредит у розмірі 15000,00 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідно до п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 «Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку» відповідач надав свою згоду на зміну у будь-який момент кредитного ліміту. Згідно з умовами кредитного договору відповідач зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Однак [PERSON] не виконує умови кредитного договору, що призвело до виникнення заборгованості. Позивач є правонаступником прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» і з 21.05.2018 змінив організаційно-правову форму на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк». За таких підстав позивач просить стягнути на його користь з [PERSON] заборгованість за кредитним договором б/н від 13.05.2013, яка станом на 07.07.2019 складає 74752,78 грн. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду від 03.09.2019 відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено розгляд справи по суті та наданий відповідачу строк для подання відзиву. 04.10.2019 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач [PERSON] позов не визнав. Відзив мотивований тим, що отримані відповідачем копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів не завірені належним чином та є такими, що неможливо читати через надмірно зменшений шрифт. Також ці документи не містили підтвердження зразка підпису особи, уповноваженої на підписання позовної заяви. За таких підстав відповідач вказав, що не визнає позов, однак не може надати суду належний відзив саме щодо позовних вимог. 07.11.2019 до суду надійшов додатковий відзив на позовну заяву, в якому відповідач [PERSON] позов не визнав та просив у позові відмовити повністю. Відзив мотивований тим, що зі змісту анкети-заяви [PERSON] про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 13.05.2013 не вбачається, що відповідач звертався до позивача із заявою про надання йому кредиту у розмірі 15000 грн. Однак відповідач вказує, що приблизно в даний період звертався до банку із заявою про оформлення на його ім`я банківської картки для отримання заробітної плати і його було проінформовано про можливість оформлення кредитної картки, яка буде «прикріплена» до зарплатної картки. Крім цього, проставлений у анкеті-заяві підпис є схожим на підпис відповідача, однак вчинений із застосуванням електронного засобу, що є підтвердженням того, що відповідач не був ознайомлений зі змістом анкети-заяви. Також прізвище, ім`я та по батькові позичальника в анкеті-заяві не відповідають анкетним даним відповідача, зазначеним у його паспорті, так як вказані на російській мові. Відповідач зазначає, що після оформлення зарплатної картки, відрахування коштів за користування кредитом здійснювалось із його заробітної плати примусово шляхом списання таких коштів із зарплатної картки. Також відповідач вказує, що позивач збільшив кредитний ліміт без його відома. Крім цього, в наданій позивачем копії паспорта громадянина України відповідача міститься фотографія, яка була вклеєна 27.03.2018, тобто вже після укладення кредитного договору, що викликає у відповідача сумнів у достовірності наданих банком доказів. Також відповідач вважає, що позивачем не надані належні докази на підтвердження розміру заборгованості за кредитним договором і такий розмір вказаний лише станом на 01.04.2015. При цьому шрифт у наданій банком виписці по рахунку відповідача навмисно зменшений з метою неможливості судом встановити дійсні обставини справи. 15.11.2019 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просив позов задовольнити повністю. Відповідь на відзив мотивована тим, що анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 13.05.2013, яка була особисто підписана відповідачем є формою договору приєднання, що свідчить про укладення між сторонами кредитного договору. Позивач вважає, що надані ним позовна заява та додані до неї документи відповідають вимогам закону, про що свідчить відкриття судом провадження у даній справі, а також звертає увагу, що відповідач не позбавлений права особисто знайомитись із матеріалами справи. Також позивач зазначає, що його представник, яким була підписана дана позовна заява, уповноважений на це довіреністю, строк дії якої до 31.12.2021 та яка відповідає усім вимогам закону і також міститься на офіційному інтернет-сайті банку. Позивач вважає, що надав усі необхідні докази на підтвердження наявності у відповідача кредитної заборгованості, а останній такі докази жодним чином не спростував. При цьому кредитне зобов`язання відповідачем до цього часу належним чином не виконане. 17.12.2019 до суду надійшла повторна відповідь на відзив, в якій позивач додатково зазначив, що усі персональні дані про відповідача в анкеті-заяві заповнені [PERSON] особисто, відповідач проставив усі необхідні підписи, чим засвідчив, що обізнаний з усіма істотними умовами кредитного договору та погодився з такими умовами. Щодо фотографії у паспорті відповідача, то такий документ вже після укладення кредитного договору додатково надавався [PERSON] банку для актуалізації своїх персональних даних. Також позивач вказав, що можливість зміни кредитного ліміту передбачена умовами кредитного договору (п. 2.1.2.2.3.). При цьому саме по собі збільшення кредитного ліміту не покладає на відповідача додаткових обов`язків, а фінансові наслідки настають лише при особистому знятті відповідачем коштів з кредитного рахунку. Також позивач зазначив, що можливість списання коштів на погашення кредиту із зарплатної картки позичальника передбачена постановою НБУ «Про затвердження Інструкції про безготівкові рахунки в Україні в національній валюті» від 29.03.2004 та умовами укладеного між сторонами кредитного договору від 13.05.2013 (п. 1.1.3.1.6.). Крім цього, позивач вважає, що так як відповідач частково сплачував заборгованість за кредитом, вказане спростовує його посилання на неукладення кредитного договору. Для усунення сумнівів у відповідача та суду щодо достовірності інформації, зазначеної у наданих раніше розрахунках про заборгованість, позивач надав банківську виписку по рахунку відповідача, яка є первинним банківським документом. 15.01.2020 представник позивача у судове засідання не з`явився, при зверненні з позовом до суду подав заяву, в якій не заперечував проти розгляду справи за його відсутності, просив позов задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання не з`явився без повідомлення причин своєї неявки. Вказане згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до цієї норми закону при вирішенні даного спору суд враховував правову позицію, зазначену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17. Так, однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору, що стверджується п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а в ч. 1 ст. 626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Суд встановив, що 13.05.2013 між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку укладений кредитний договір (а.с. 9). У анкеті-заяві зазначено, що відповідач згідний з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить укладений між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що відповідач ознайомився з договором про надання банківських послуг та погоджується з його умовами. Копію договору згідний отримати шляхом роздрукування її з банківського сайту. До вказаної анкети-заяви позивач додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/ (а.с. 10-25). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що згідно з умовами даного договору відповідач отримавкредит у розмірі 15000,00 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач не погоджується із таким твердженням позивача, зазначаючи, що розмір кредиту у анкеті-заяві не вказаний. Щодо цих обставин суд зазначає таке. Як вбачається із наданої позивачем копії анкети-зави від 13.05.2013, така анкета є формуляром, який заповнюється шляхом проставлення відповідних відміток та заповнення пустих граф. Дійсно, в графі «Желаемый кредитный лимит по платежной карте «Универсальная»/Gold жодний запис не вчинений та сума бажаного до отримання кредиту не зазначена. Разом з тим, згідно з випискою по картковому рахунку, відкритому на ім`я [PERSON] , такий рахунок був відкритий 13.05.2013, а 16.09.2013 по даному рахунку встановлений кредитний ліміт у сумі 15000,00 грн. (а.с. 84-85). В подальшому, включно до дня звернення позивачем до суду із даним позовом відповідач користувався даним банківським рахунком, здійснював за його допомогою фінансові операції, зокрема, знімав з рахунку кошти, здійснював оплату частинами за придбаний у розстрочку товар та поповняв даний рахунок. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010, заява №4909/04). Відтак суд вважає, що посилання відповідача на те, що позивач надав суду копію його паспорта громадянина України із вклеєною 27.03.2018 фотокарткою, що його підпис в анкеті-заяві вчинений із використанням електронних засобів, що він не виявляв намір укладати кредитний договір, а лише оформляв зарплатну картку, що його прізвище, ім`я та по батькові в анкеті-заяві вказані на російській мові, не спростовують факт укладення між сторонами кредитного договору та не підлягають окремому обґрунтуванню. Усі вказані вище обставини в сукупності свідчать про виконання позивачем свого обов`язку щодо надання відповідачу кредиту, а також прийняття [PERSON] такого виконання та часткового виконання своїх зобов`язань шляхом часткового погашення кредиту. Відтак у суду відсутні підстави вважати, що кредитний договір між сторонами не був укладений і що кредитні кошти не були надані позивачем у розпорядження відповідача. В подальшому кредитний ліміт змінювався позивачем, про що відповідач був обізнаний, так як користувався наданими йому коштами. Із зустрічним позовом про визнання кредитного договору від 13.05.2013 недійсним, клопотанням про проведення почеркознавчої чи іншої експертизи чи за іншим захистом своїх прав [PERSON] до суду не звертався. Згідно з наданим банком розрахунком (а.с. 6-8), заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 07.07.2019 становить 74752,78 грн., а саме: 25148,20 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 18819,51 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 26649,22 грн. - заборгованість за пенею за простроченим зобов`язанням; 100,00 грн. - пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 3535,85 грн. - штраф (процентна складова). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору неустойка поділяється на встановлену законом (розмір та підстави стягнення якої визначаються актами законодавства) та договірну (розмір та підстави стягнення якої визначаються сторонами в самому договорі). Суд встановив, що в анкеті-заяві позичальника від 13.05.2013 відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Разом з тим, банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім заборгованості за кредитом (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути також заборгованість за пенею та штрафи за несвоєчасну сплату кредиту. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 13.05.2013, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору, позовну давність щодо вимог банку та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Також, як вбачається із наданої позивачем анкети-заяви від 13.05.2013, в розділі із перерахованими послугами, що надає банк, відсутні будь-які проставлені відмітки, зокрема, і навпроти графи Карта «Универсальная», що ставить під сумнів посилання позивача про те, що відповідач виявив свою волю на відкриття саме цього карткового рахунку. Також в анкеті-заяві зазначено, що копія кредитного договору буде надана відповідачу шляхом роздрукування її з сайту банку, однак доказів такого надання договору сама анкета-заява та інші надані позивачем докази не містять. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, так як цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин 13.05.2013 до моменту звернення до суду із вказаним позовом у серпні 2019, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Суд вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 13.05.2013 шляхом підписання відповідачем заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша 12.05.1991 № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Також суд зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 13.05.2013 у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд приходить до висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. За таких обставин суд вважає, що обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, є позовні вимоги лише в частині стягнення заборгованості за кредитом у сумі 43967,71 грн., а в іншій частині позову необхідно відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення з відповідача кредитної заборгованості у сумі 43967,71 грн. (тобто 58,82 % від заявленої вимоги), то розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 1129,93 грн., а судовий збір у сумі 791,07 грн. суд покладає на позивача.

Outcome: partial