Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

АТ КБ Приватбанк (далі «Позивач») звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] (далі «Відповідач») про стягнення заборгованості у розмірі 115 766, 55 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог Позивач зазначив наступне. Відповідач звернулася до Позивача з метою отримання кредитних послуг, у звязку з чим підписала Заявку б/н від 09.07.2010 року. 24.03.2014 року Відповідачу було переоформлено кредитну картку на престижну кредитну картку «Gold» та відкрито картковий рахунок, згідно якого Відповідач отримала кредит у розмірі\~ 15 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту, що підтверджується довідкою про зміни умов кредитування та обслуговування картрахунку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,6 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.20К року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Втім, Відповідач не виконала своєчасно свої обовязки щодо погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, чим порушила умови укладеного договору. За розрахунком Позивача станом на 12.06.2018 року Відповідач має заборгованість в розмірі 115 766 грн. 55 коп., яка складається з наступного: - 14 478,22 грн. заборгованість за кредитом; - 101 288,33 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом за період з 09.07.2010 по 03.03.2018 рік. Зазначивши, що до теперішнього часу Відповідачем борг не погашено, Позивач просив стягнути з нього на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 09.07.2010 року у загальній сумі 115 766,55 грн. та судові витрати у розмірі 1 762,00 грн. Ухвалою суду від 07.09.2019 року було відкрито провадження у даній справі та призначено судове засідання на 18.10.2019 року. 10.10.2019 року у встановлений судом строк на адресу суду від представника Відповідача надійшов відзив на позов, разом із підтвердженням його направлення Позивачу. У відзиві той зазначив, що Відповідач повністю заперечує позовні вимоги з наступних підстав. По-перше: щодо невідповідності фактичних обставинам справи даним, на які посилається Позивач. Так, у позовні заяві той зазначає, що 24.03.2014 року Відповідач отримав кредит у розмірі 15000,00 грн. Однак, при детальному аналізі розрахунку заборгованості, не убачається\~ підтвердження того, що 24.03.2014 року Відповідач отримував 15000,00 грн. Крім того, Позивач у своїй позовні заяві зазначає, що заборгованість Відповідача по відсоткам за користування кредитом з період з 09.07.10 по 03.03.2018 року становить 101 288,33 грн. Однак не надає відповідний розрахунок заборгованості, оскільки він починається лише з 24.03.2014 року. У той же час, відповідно до вимог ч.3 ст.12 ЦПК України, сторони повинні довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, чого не зробив Позивач. Крім того, Позивач стверджує, що 24.03.2014 року Відповідач отримав кредит у розмірі 15000,00 грн. Однак, при дослідженні [PERSON], яку надав Позивач, і щодо якої Відповідач заперечує, що вона її підписувала, вказана сума кредитного ліміту - 2000,00 грн. Тому не зрозуміло з яких підстав Позивач міг надати кредитні кошти Відповідачу у розмірі 15000,00 грн. По-друге, щодо не підписання Відповідачем [PERSON] представник зазначає, що Позивач у своїй позовні заяві вказує, що нібито Відповідач підписавши цей документ, дав свою згоду з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку». Однак, це не відповідає дійсності. Якщо проаналізувати Анкету-Заяву, яку надав Позивач суду, на 1 аркуші [PERSON] відсутній будь-який підпис, а на 2 аркуші, і невідомо чи цей 2 аркуш стосується 1 аркушу, наявні 4 підписи. Якщо щодо 2 підписів є вказівка кому вони належать, а саме: [PERSON] та [PERSON], то біля двох інших підписів така вказівка відсутня. Представник стверджує, що Відповідачу невідома дана Анкета-заява і вона її не підписувала, а якщо Позивач вважає інше, то саме він повинен довести, що цей підпис належить\~ Відповідачу, а не іншій особі, відповідно до приписів ч. 3 ст.12 ЦПК України. На думку представника Відповідача, ту обставину, що на доданій Позивачем до позову копії [PERSON] стоїть підпис не Відповідача, а іншої особи можна встановити навіть візуально, порівнявши цей підпис з підписом на копії її паспорта. Тому Відповідач заявляє, що дану Анкету-заяву вона не підписувала. По-третє, на думку представника Відповідача, Позивач необґрунтовано стверджує, що Відповідач підтвердив свою згоду з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку». Це не відповідає дійсності та не підтверджено жодним доказом у Позивача відсутній будь-який доказ, який би доводив, що Відповідач отримав від Позивача такі документи та ознайомився з ними, поставивши свій підпис. По-четверте, Умови банку викладені не державною мовою, а іншою, яка незрозуміла Відповідачу, у той час, як використання саме державної мови у публічних відносинах є обовязковим. По-пяте зазначає, що наявність розрахунку заборгованості не є належним підтвердженням отримання Відповідачем грошових коштів, факт чого вона оспорює. Позивачем не надано суду жодного доказу, який би підтверджував надання Відповідачу кредитних коштів. По-шосте, посилаючись на пропуск Позивачем строку позовної давності, представник Відповідача зробив відповідну заяву та просив застосувати такий строк. Посилаючись на приписи Цивільного кодексу України та правові висновки Верховного Суду України та Верховного Суду, просив у задоволенні позову відмовити повністю (а.с. 53-59). У судове засідання 18.10.2018 року представник Позивача не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки не повідомив, будь-яких заяв або клопотань суду не заявив. У судовому засіданні 18.10.2018 року представник Відповідача підтримав заперечення проти позову. При цьому, ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, явку представника Позивача та Відповідача до суду було визнано обовязковою та оголошено перерву до 19.11.2018 року (а.с. 68). На адресу Позивача було направлено відповідного листа (разом із судовою повісткою-викликом), у якому суд зазначив про це, а також про необхідність надання суду оригіналу [PERSON] [PERSON] (а.с. 69). 06.11.2018 року засобами електронного звязку до суду від Позивача найшла відповідь на відзив, у якій той фактично продублювавши відомості, зазначені у позові та приписи ЦПК України та ЦК України, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а 29.11.2018 року вказана відповідь надійшла на адресу суду засобами поштового звязку\~ (а.с. 72-78, 109-122). 08.11.2018 року засобами електронного звязку до суду від Позивача надійшов лист, у якому посилаючись на ст.62 Закону України «Про банки і банківську діяльність», той фактично відмовився надавати суду оригінал наданого ним у копії письмового доказу, оскільки відсутнє судове рішення про витребування інформації, що становить банківську таємницю (а.с. 99). При цьому суд звертає увагу, що раніше копії документів, які на думку Позивача становлять банківську таємницю, ним самим було додано до позовної заяви. У судове засідання 19.11.2018 року представник Позивача не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. У цей же день засобами електронного звязку до суду від Позивача надійшла заява, у якій той зазначив, що у звязку із технічними причинами, необхідний додатковий час для надання доказів (оригіналів документів, які містяться у кредитній справі) до суду, а саме витребування із архіву АТ КБ «Приватбанк». Просив перенести судове засідання на іншу дату (а.с. 103). Судове засідання було відкладено на 13.12.2018 року (а.с. 106). 13.12.2018 року у судове засідання зявилася Відповідач та її представник. Представник Позивача до суду не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, будь-яких заяв та клопотань суду не направив. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, судом знов було визнано явку представника Позивача до суду обовязковою та зобовязано надати суду оригінал [PERSON] [PERSON],у звязку з чим у справі було оголошено перерву до 29.01.2019 року, про що знов було направлено відповідного листа разом із судовою повісткою-викликом (а.с. 123-124). Втім, у судове засідання 29.01.2019 року представник Позивача знов не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, будь-яких заяв та клопотань суду не направив. Судове засідання було відкладено на 12.03.2019 року, про що на адресу Позивача було знов направлено листа з судовою повісткою-викликом та нагадуванням про обовязковість явки до суду його представника (а.с. 130). У судове засідання 12.03.2019 року представник Позивача знов не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, будь-яких заяв та клопотань суду не направив (а.с. 139). Враховуючи думку представника Відповідача, який наполягав на розгляді справи та ухваленні рішення, а також з огляду на наявність у матеріалах справи заяви та клопотання Позивача про розгляд справи за відсутності його представника (а.с. 5, 44),\~ суд розглянув справу та ухвалив дане рішення на підставі наявних у ній доказів. Таким чином, не зважаючи на визнання явки обовязковою, представник Позивача жодного разу в судове засідання не зявився, надав до суду клопотання про розгляд справи без його присутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та проси їх задовольнити. У судових засіданнях представник Відповідача заперечував проти задоволення позову у повному обсязі, надав суду відзив на позовну заяву разом із підтвердженням його завчасного направлення на адресу Позивача, а також відповідні письмові пояснення. Посилаючись на незаконність та недоведеність вимог Позивача, просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, заявив про застосування строку позовної давності. У судовому засіданні 13.12.2018 року Відповідач пояснила, що не памятає точно чи отримувала вона у 2010 році кредит у ПриватБанку та чи переоформлювала вона у 2014 році кредитну картку, оскільки у березні 2018 року вона отримала черепно-мозкову травму та у звязку з цим погано себе почуває. Позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити Позивачу повністю. Суд, дослідивши матеріали справи та вислухавши пояснення сторін приходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини та зміст спірних правовідносин. Незважаючи на неявку у жодне судове представника позивача та ненадання ним оригіналу «[PERSON] про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку», датованої 09.07.2010 року, суд вважає доведеними ті обставини у справі, що відповідно до зазначеної [PERSON] та наданої Позивачем «Виписки за період з 01.07.2010 року по 06.11.2018 року», між сторонами у справі у зазначений період виникли договірні кредитні правовідносини, що підтверджується й наявними у Позивача копією паспорта Відповідача та його фотокарткою (а.с. 9, 80-86, 35, 88). Втім, із наданих Позивачем доказів, враховуючи встановлений в Анкеті-заяві ліміт у 2000,00 грн.,\~ неможливо встановити ані розмір фактично виплачених Відповідачу коштів, ані можливі правові підстави для збільшення цього ліміту до 15000,00 грн., ані факт ознайомлення Відповідача з Умовами та Правилами надання банківських послуг у ПриватБанку. Саме для встановлення вказаних обставин судом і визнавалася обовязковою явка представника Позивача, а у судовому засіданні чотири рази оголошувалася перерва. Проте такі процесуальні рішення суду були Позивачем проігноровані. У той же час, статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.\~ Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У свою чергу, ст. 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. А ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.10 ст.84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для зясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Таким чином, суд погоджується з доводами представника Відповідача щодо того, що Позивачем не надано належних, достатніх та достовірних доказів в обґрунтування своїх позовних вимог. Крім того, у відповіді на відзив Позивач зазначає, що згідно виписки по рахунку Відповідач «до певного часу» належним чином виконував свої зобовязання за кредитом, не зазначаючи при цьому конкретну дату. Втім, відповідно до доданої ним до відповіді на відзив «Виписки за період с 01.07.2010 по 06.11.2018», останнє погашення [PERSON] згідно кредитного договору в сумі 15200,00 грн. відбулось 16.07.2014 року (а.с. 83). Враховуючи твердження Позивача про прострочення сплати Відповідачем саме щомісячних платежів (про які йдеться й у [PERSON] із [PERSON] обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 10), суд приходить до висновку, що Позивачем було предявлено даний позов з порушенням загального строку позовної давності, який ст.257 ЦК України встановлено тривалістю 3 роки. Частиною 1 статті 259 ЦК України передбачено можливість збільшення позовної давності за домовленістю сторін, договір про що укладається у письмовій формі. Втім, належних, достатніх та достовірних доказів укладення такого договору між сторонами Позивачем суду не надано. Не заявлено ним і про поважність причин пропуску такого строку в порядку ч.5 ст.267 ЦК України. У відзиві на позовну заяву та у своїх усних поясненнях в судовому засіданні представник Відповідача просив суд застосувати до вимог позивача позовну давність. Сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови у позові на підставі ч.4 ст.267 ЦК України. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті). Оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування, право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), кредитодавець вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, висновки щодо застосування якої враховує суд при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин на підставі ч.4 ст.263 ЦПК України. Розглядаючи дану цивільну справу суд також керується наступними нормами права. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Згідно з практикою ЄСПЛ до такого майна відносяться й грошові кошти. У той же час, ЄСПЛ зазначає, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року, «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року). Висновки суду. З огляду на викладене, суд погоджується з аргументами представника Відповідача про недоведеність Позивачем позовних вимог та пропуск ним позовної давності, а тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю. Щодо судового збору. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України у звязку з відмовою у задоволенні основних позовних вимог, не підлягають задоволенню й вимоги про покладення на Відповідача судових витрат. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed