Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-17 00:00:00

В березні 2015р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ДП «Вугілля України», в якому просила суд: стягнути з відповідача на свою користь у відшкодування моральної шкоди 8000,0 грн., а також понесені судові витрати, які складаються з витрат на правову допомогу у розмірі 3000,0 грн. Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що з 18 березня 2013р. вона працює у відповідача, а саме у Відокремленому підрозділі «Галузевий інформаційно - розрахунковий центр» (ГІРЦ) відповідача спочатку на посаді провідного економіста відділу статистичної звітності, а потім її було переведено на посаду провідного бухгалтера бухгалтерії. Зазначений підрозділ не є юридичною особою, а тому відповідач ДП «Вугілля України» відповідає за зобов'язаннями свого відокремленого підрозділу, що стосується виплати заробітної плати працівнику, проте починаючи з 01 листопада 2014р. до 31 січня 2015р. позивачці нараховується і не виплачується заробітна плата, а тому на думку позивачки їй була спричинена моральна шкода, і з метою захисту свого порушеного права, вона звернулась до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні представники позивачки підтримали заявлені позовні вимоги, з підстав, зазначених в позові просили суд позов задовольнити. Відповідач, про час та місце розгляду справи оповіщався в установленому законом порядку, направив свого представника в судове засідання, яке відбулось 23 квітня 2015р., а також стороною відповідача було подано до суду письмові заперечення на позов, в яких сторона наголосила, що позивачка не укладала трудовий договір з відповідачем. Крім того, відповідач в запереченнях звертав увагу суду, що м. Макіївка Донецької області (де зареєстрований Відокремлений підрозділ «ГІРЦ») входить згідно Постанови Кабінету міністрів України №1085-р від 07 листопада 2004р. до переліку населених пунктів на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження. В даному випадку Відокремлений підрозділ «ГІРЦ» веде самостійну господарську діяльність і фонд оплати праці працівників регулюється обсягами наданих послуг і дебіторська заборгованість, яка виникла у Відокремленого підрозділу «ГІРЦ» ДП «Вугілля України» є виключно результатом діяльності цього підрозділу. В подальшому представник відповідача в судове засідання не з'явився, поважність причин неявки суду не повідомив. Суд, заслухавши пояснення представників позивачки, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, позивачка з 18 березня 2013р. працює у відповідача, а саме у Відокремленому підрозділі «ГІРЦ» на посаді провідного економіста відділу статистичної звітності, а потім її було переведено на посаду провідного бухгалтера бухгалтерії, де і працює по теперішній час. Із Положення про Відокремлений підрозділ «ГІРЦ», затвердженого наказом ДП «Вугілля України» від 21 вересня 2010р. №49 вбачається, що підрозділ не є юридичною особою, представляє інтереси і реалізує свої цілі і завдання в межах цього Положення і Статуту підприємства (п.п.3.2). При цьому, підрозділ керується у своїй діяльності чинним законодавством України, цим Положенням, статутом Підприємства, внутрішніми нормативними документами Підприємства, колективним договором Підприємства з врахуванням особливостей, викладених у документах, складених підрозділом та затверджених керівником Підприємства. Приписами ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовій виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Як вбачається із довідки №23/15 від 16 лютого 2015р. станом на 01 лютого 2015р. позивачці нарахована, але не виплачена заробітна плата за період часу з 01 листопада 2014р. по 31 січня 2015р. у сумі 15238,35 грн. Положеннями ст.115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У відповідності до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 Постанови № 4 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (322-08) (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. За вимогами чинного процесуального законодавства, обставини зазначені позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем факту завдання йому моральної шкоди. В судовому засіданні представники позивачки наголошували, що у зв'язку із порушенням прав позивачки, щодо невиплати їй нарахованої заробітної плати, яка є єдиним джерелом її доходів та існування, остання зазнала моральних страждань та в якості компенсації останніх просили суд стягнути з відповідача суму у розмірі 8000,0 грн., Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в результаті несвоєчасної виплати відповідачем позивачці заборгованості по заробітній платі, остання зазнала душевних страждань, в неї виникли матеріальні труднощі, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків, а тому з метою захисту порушеного права позивачки, суд виходить з втрат немайнового характеру, що їх зазнала позивача, зміни, які відбулись в житті позивачки, витрачений час на збирання необхідних доказів, що призвело до негативних наслідків щодо самопочуття останньої, її душевної рівноваги та морального стану, а тому оцінює моральну шкоду в розмірі 1000,0 грн. Стосовно вимог позивачки про стягнення на її користь з відповідача судових витрат, які складаються з витрат на правову допомогу у розмірі 3000,0 грн., то в цій частині, судові витрати не підлягають задоволенню, оскільки стороною не надано суду належних і допустимих доказів того, що сторона понесла зазначені витрати. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243,6 грн.

Outcome: partial