Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

В березні 2016 року [PERSON] звернулась в суд з позовом, після уточнення якого 01 серпня 2016 року просила зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою загального користування № 5 площею 241 кв.м по [ADDRESS] Чернігівської області, надану для обслуговування сараїв садиб № 16б та 16в, шляхом знесення цегляного паркану та відновлення меж земельної ділянки відповідно до рішення Прилуцької міської ради від 11 лютого 2010 року та стягнути з [PERSON] завдану майнову шкоду в сумі 9192 грн. 40 коп., пов'язану із знесенням належної їй господарської будівлі сараю по [ADDRESS] Чернігівської області Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані тим, що вона являється власником квартири за [ADDRESS] та земельної ділянки для обслуговування житлового будинку і господарсько-побутових будівель та споруд площею 234 кв.м. розташованої за цією адресою. Як зазначає [PERSON], відповідач [PERSON] самовільно демонтував належний їй сарай, який є невід»ємною частиною її приватизованої квартири, та зайняв частину належної їй земельної ділянки під сараєм, яку було виділено в користування для обслуговування сараїв садиб [ADDRESS] На межі зайнятої частини земельної ділянки відповідач установив цегляний паркан, внаслідок чого вона не має можливості користуватись земельною ділянкою, тому [PERSON], вимушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 01 серпня 2016 року позов [PERSON] задоволено. Зобов'язано [PERSON] усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою загального користування № 5 площею 241 кв.м., наданою для обслуговування сараїв садиб [ADDRESS] - шляхом знесення цегляного паркану та відновлення меж земельної ділянки відповідно до рішення Прилуцької міської ради від 11 лютого 2010 року. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] завдану майнову шкоду, пов»язану із знесенням господарської будівлі сараю, яка розташована за адресою [ADDRESS] в сумі 9192 грн. 40 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що в судовому засіданні був допитаний як свідок [PERSON], який підтвердив факт продажу апелянту двох сараїв за грошову винагороду і такі ж пояснення він надавав контролюючим органам при проведенні перевірок за заявами позивача. Як стверджує [PERSON], позивачем не надано доказів на підтвердження права на вимогу щодо знесення спірних сараїв, оскільки при складанні акту від 07.12.2015 року встановлено, що правовстановлюючі документи на вказаний у зверненні сарай та технічна документація на нього відсутня. Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не залучив до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON], який продав апелянту спірні будівлі за 1000 гривень. В письмових запереченнях на апеляційну скаргу [PERSON] просить відхилити апеляційну скаргу [PERSON], а рішення суду першої інстанції - залишити без змін, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги. Позивач [PERSON], треті особи в судове засідання не з»явились, про час і місце судового розгляду справи належним чином сповіщені, що документально підтверджено. Відповідно до ст. 305 ЦПК України апеляційний суд вважає за можливе слухати справу без участі позивача у судовому засіданні, за участю її представника [PERSON] та без участі третіх осіб. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи, витребувані з КП «Прилуцьке бюро технічної інвентаризації» справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків. Згідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. За приписами ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено наступне. [PERSON] є власником приватизованої нею квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 5 вересня 2007 року, виданим Прилуцькою міською радою та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим КП « Прилуцьке МБТІ». У власності позивача перебуває земельна ділянка площею 0,0234 га кадастровий номер [NUMBER] з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 4 липня 2013 року, витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. [PERSON], [PERSON], [PERSON] є власниками по 1/3 частці кожен земельної ділянки площею 0,0550 га кадастровий номер [NUMBER] з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: [ADDRESS] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] виданим Управлінням Держкомзему в м. Прилуки 6 грудня 2012 року. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилалась на те, що [PERSON] самовільно демонтував належний їй сарай та зайняв частину земельної ділянки під сараєм, яку було виділено в користування для обслуговування сараїв садиб №№ 16б, 16а за № 5, та на межі зайнятої частини земельної ділянки встановив тверду межову споруду - цегляний паркан. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що відповідач [PERSON] зніс сараї, якими користувалась позивач та встановив огорожу на землі загального користування без згоди інших землекористувачів, чим порушив право позивача на користування землею, яке підлягає захисту відповідно до положень ст.ст. 91, 96, 141, 149, 152 ЗК України, ст.ст. 15, 16, 22, 317, 321, 386, 391, 1166, 1192 ЦК України шляхом покладення на відповідача зобов»язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою загального користування і стягнення з відповідача на користь позивача завданої майнової шкоди, пов»язаної із знесенням господарської будівлі сараю в сумі 9192 грн. 40 коп. Проте, з таким висновком оскаржуваного рішення не погоджується апеляційний суд з огляду на таке. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на судовий захист оспорюваних або не визнаних прав. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як встановлено апеляційним судом, актом встановлення та погодження меж земельної ділянки в [ADDRESS] визначено, що в присутності суміжних власників землі (землекористувачів) проведено встановлення в натурі та погоджено межі земельної ділянки по [ADDRESS] та згідно рішення Прилуцької міської ради (79 сесія 5 скликання) від 11 лютого 2010 р. № 3 затверджено розподіл земельної ділянки (а.с.16,17). З вказаного акту встановлення та погодження меж земельних ділянок вбачається, що претензій щодо правильності встановлення меж земельних ділянок у суміжних землекористувачів не виникало, претензій щодо перерозподілу земельних ділянок ніким не заявлено. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно п.«г» ч.1 ст.91 ЗК України власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 29 червня 2016 року № С-112, [PERSON] самочинно встановлений цегляний паркан та зайнята частина земельної ділянки, що знаходиться у спільному користуванні мешканців будинків по [ADDRESS] Згідно плану-схеми користування земельними ділянками по [ADDRESS] Чернігівської області для доступу на частину земельної ділянки спільного користування площею 28 кв.м, відповідачу [PERSON] необхідно розібрати частину цегляної огорожі довжиною 3,44 м. В апеляційному суді відповідач [PERSON] не спростовував і не заперечував, що дійсно на земельній ділянці спільного користування збудував цегляний паркан та стверджував, що належних позивачеві сараїв як таких не було на цій землі, а знаходились рештки напівзруйнованої будівлі колишнього сараю, які йому продав [PERSON]. та ці рештки він, [PERSON], зніс та вивіз сміття після того, як сплатив [PERSON] 1000 грн. Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційним судом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та проживали у квартирі батьків [PERSON] - по [ADDRESS] У жовтні 1994 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу. У 2007 році [PERSON] приватизувала зазначене житлове приміщення, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 05 вересня 2007 року. Зазначені обставини в апеляційному суді ніхто не спростовував і не заперечував. Допитаний в якості свідка у суді першої інстанції [PERSON] пояснив, що у квартирі [ADDRESS] жив з 1961 року, спірний сарай він сам збудував самочинно ще десь у 76 році, [PERSON] почала проживати за вказаною адресою з 1981 року, до сараю ніякого відношення не мала і сарай їй не належав і ніяких її речей у сараї не було, з батьківської квартири його виписала, але він продовжував у цій квартирі проживати, проте десь 7-8 років назад позивач поміняла в квартирі двері, він не зміг більше там жити, іншого житла не має. Наразі сарай вже розвалився і [PERSON] продав його за 1000 грн. [PERSON], щоб розплатитися з боргами. Аналогічні пояснення свідок надавав правоохоронним органам, які проводили перевірку за заявою позивача [PERSON] Перевіряючи доводи скарги, апеляційним судом встановлено, що [PERSON] не надано у суді першої інстанції та не представлено апеляційному суду ніяких належних і допустимих документальних доказів на підтвердження тих обставин, що вона на законних підставах правомірно володіла і користувалась спірним сараєм. Позивачем не надано доказів про виділення земельної ділянки під будівництво спірного сараю, не доведено наявності проектної будівельно-технічної документацію на спірний сарай та не доведено, що саме вона той сарай збудувала. Позивачем не надано також належних і допустимих доказів на підтвердження того факту, що спірний сарай є невід»ємною приналежністю або допоміжним приміщенням до приватизованої нею у 2007 р. квартири [ADDRESS]. Не доведено, що цей сарай є невід»ємною приналежністю самого будинку № [ADDRESS]. Документи, які підтверджують її право власності на сарай або право користування чи володіння сараєм - відсутні. Перевіряючи доводи скарги, апеляційним судом витребувані і досліджені в оригіналі матеріали інвентаризаційної справи № [NUMBER] «Прилуцьке бюро технічної інвентаризації», які не містять ніяких документів і ніякої інформації про наявність спірного сараю як такого і не містять доказів наявності у [PERSON] права власності, володіння чи користування спірним сараєм. Об»єктом приватизації в інвентаризаційній справі визначена тільки квартира [ADDRESS] без вказівки на існування допоміжних приміщень, зокрема і сараю. Твердження свідка [PERSON] про те, що він сам збудував спірні сараї ще до укладення шлюбу з [PERSON], позивачем в апеляційному суді не спростовані. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України обов'язок довести ті обставини, на які посилається сторона як на підставу своїх вимог і заперечень, лежить саме на сторонах, а тому за відсутності належних і допустимих доказів порушення прав позивача [PERSON], суд першої інстанції необґрунтовано прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] Одним із принципів загальних засад цивільного судочинства, встановлених ст. 3 ЦК України, є принцип справедливості. В порушення зазначеного принципу, ухваливши рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення майнової шкоди, пов'язаної зі знесенням господарської будівлі по [ADDRESS], суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачем не надано належних і допустимих документальних доказів, які б безспірно підтверджували той факт, що знесений сарай належав їй на праві власності і не доведено коли та у який спосіб і на якій правовій підставі позивач користувалась спірним сараєм, не встановлено рік будівництва сараю. Крім того, з наявного в матеріалах справи витягу з рішення Прилуцької міської ради Чернігівської області від 11 лютого 2010 року вбачається, що позивачу [PERSON] виділена земельна ділянка площею 0,0234 га по [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), але спірний сарай, який є предметом розгляду у цій справі, був розташований на іншій земельній ділянці. Доказів будівництва сараю після 2010 року позивачем не надано. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладочки, горища, колясочні і т. ін..) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Проте, в зазначеному рішенні міської ради про виділення позивачу земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), спірні сараї не зазначені як допоміжні приміщення. Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення майнової шкоди, суд першої інстанції виходив з висновку судової будівельно-технічної експертизи від 29 червня 2016 року. Проте, судом не враховано, що висновок експерта відповідно до положень ч.6 ст. 147 ЦПК України не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 ЦПК України. Виходячи із сукупності досліджених обставин та наявних у справі доказів, апеляційний суд приходить до переконання, що для повного, об»єктивного і всебічного розгляду справи необхідно було до участі у справі в якості відповідача залучити [PERSON], проте як убачається з дослідженого технічного запису фіксування судового процесу, це питання судом не обговорювалось і згідно до приписів ч. 4 ст. 10 ЦПК України положення ст. 33 ЦПК України позивачеві судом першої інстанції не були роз»яснені. Суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями щодо залучення належного відповідача на стадії апеляційного розгляду, чи повернення справи на новий розгляд до суду першої інстанції через порушення судом першої інстанції норм процесуального права. З огляду на викладене, [PERSON] не доведено суду права власності на спірний сарай, не доведено правомірність володіння та користування сараєм, не доведено належними і допустимим документальними доказами фактів будівництва та розміру витрат на будівництво цього сараю, і не доведено правомірність володіння або користування спірним сараєм, а отже не доведено наявність порушених законних прав та охоронюваних законом інтересів, які б підлягали судовому захисту. Відтак, у в задоволенні позовних вимог в частині стягнення витрат на відновлення знесених сараїв у розмірі 9192 грн. 40 коп. позивачеві необхідно відмовити. Рішення суду першої інстанції стосовно усунення перешкод в користування земельною ділянкою загального користування є законним і обґрунтованим і у цій частині підлягає залишенню без змін. Відповідно до ст.88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню сплачений судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції в сумі 606 грн. 32 коп.

Outcome: partial