Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-02 00:00:00

В березні 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач-1), Київської міської ради (далі по тексту - відповідач-2), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Куликовська Тетяна Вікторівна та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Федоришин Олег Петрович про визнання недійсним договору, скасування запису про реєстрацію речових прав, визнання права власності та виселення. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач вважає себе спадкоємцем після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року. Після її смерті відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS]. Разом із тим, на звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, останній порадив позивачу звернутись до суду для встановлення факту проживання із спадкодавцем, оскільки [PERSON] не є родичкою померлої [PERSON] Позивач зазначала, що вона є племінницею покійного чоловіка [PERSON] - [PERSON], який помер [INFO] року. Після смерті свого дядька, позивач доглядала [PERSON], а починаючи з 2010 року - постійно проживала із померлою у квартирі [ADDRESS] та доглядала за нею. Після смерті позивачу стало відомо, що 25.01.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куликовською Т.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за [PERSON] на підставі договору дарування від 18.07.2008 року між померлою [PERSON] та [PERSON] Позивач зазначала, що померла [PERSON] жодного договору дарування не укладала та у неї було відсутнє волевиявлення на його укладення, оскільки вона фактично продовжувала проживати у спірній квартирі до дня її смерті - [INFO] року, а також у позивача є підстави стверджувати, що договір дарування квартири є підробленим, оскільки він ніколи не реєструвався та не посвідчувався нотаріально. Посилаючись на викладене позивач просила суд встановити нікчемність правочину - договору дарування квартири [ADDRESS] від 18.07.2008 року між [PERSON] та [PERSON] Застосувати наслідки недійсності правочину: скасувати запис про реєстрацію речових прав на нерухоме майно № 18692916, вчинений Куликовською Тетяною Вікторівною, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, внесений до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 33551435 від 25.01.2017 року та скасувати Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 33551435 від 25.01.2017 року. Визнати за позивачем право власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. Усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення [PERSON] в квартиру [ADDRESS] та виселення з неї [PERSON]. 06.07.2017 року позивач звернулась до суду із заявою про зміну предмету позову та просила суд встановити факт проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім'єю протягом останніх п'яти років до моменту відкриття спадщини. Визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 18.07.2008 року, укладений між [PERSON] та [PERSON]. Застосувати наслідки недійсності правочину: скасувати запис про реєстрацію речових прав на нерухоме майно № 18692916, вчинений Куликовською Тетяною Вікторівною, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, внесений до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 33551435 від 25.01.2017 року та скасувати Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 33551435 від 25.01.2017 року. Визнати за позивачем право власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. Усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення [PERSON] в квартиру [ADDRESS] та виселення з неї [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд про його задоволення. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. Суд, відповідно до ст.ст. 169, 224 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів у його відсутність, оскільки неявка відповідача не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого не заперечував представник позивача. Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Від представника відповідача [PERSON] 02.08.2017 року надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із неможливістю бути присутнім в судовому засіданні через відрядження в інше місце. Та відповідач також не можу бути присутнім. З наведеного вбачається, що відповідач та його представник повідомлені про дату, час і місце судового розгляду. Разом із тим, причини неявки саме відповідача в судове засідання в даному випадку є неповажними, оскільки представником відповідача на обґрунтування свого клопотання не долучено жодних доказів того, що він дійсно перебуває у відрядженні станом на 03.08.2017 року, як і не додано жодних доказів на підтвердження неможливості явки саме відповідача в судове засідання, враховуючи також ту обставину, що в своєму клопотанні від 04.07.2017 року відповідач вже просив суд відкласти судовий розгляд (а.с. 55). Слід зазначити, що на підставі п. 2 ч. 1 ст. 169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, лише у разі першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними. А тому, перевіряючи доводи клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, суд визнав його необґрунтованим та не доведеним, у зв'язку із чим причини неявки відповідача в судове засідання - неповажними. Окрім того, статтею 157 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. Разом із тим, провадження у даній справі було відкрито 30.05.2017 року, а тому, з урахуванням ст. 157 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу в судовому засіданні 03.08.2017 року. Відповідач-2 в судове засідання також не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Згідно із ч. 2 ст. 224 ЦПК України у разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. В судове засідання приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Куликовська Тетяна Вікторівна не з'явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлялась належним чином. В поданій до суду заяві просила проводити судовий розгляд за її відсутності. В судовому засіданні приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Федоришин Олег Петрович заявлений позов підтримав та не заперечував проти його задоволення. При цьому зазначав, надавши в судовому засідання для огляду оригінал реєстрів нотаріальних дій, що такої реєстраційної дії як посвідчення договору дарування від 18.07.2008 року між [PERSON] та [PERSON] за реєстровим № 2633 ним не вчинювалось. У вказану дату ним було посвідчено інший правочин під іншим реєстраційним номером 18481 між [PERSON] та [PERSON] Окрім того бланк суворої звітності серії ВКО № 908181 був використаний ним також для іншого правочину, а ні ж спірний правочин. Та зазначав, що а ні [PERSON], а ні [PERSON] за посвідченням договору дарування квартири до нього не з'являлись. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON], яка є сусідкою померлої [PERSON], пояснила суду, що із померлою вона підтримувала нормальні відносини та бачилась 2-3 рази на тиждень та спілкувалась із померлою та позивачем [PERSON] Особисто знає, що останні 5-6 років до моменту смерті [PERSON] проживала разом із [PERSON] в квартирі [ADDRESS], оскільки часто бачилась із позивачем та спілкувалась з нею. Разом із тим, про відповідача [PERSON] свідок нічого не чула, жодного разу в спірній квартирі його не бачила. Про обставини укладеного договору дарування знає, що померла [PERSON] не мала на меті дарувати належне їй житло. Та з 2008 року до дня смерті проживала в квартирі. Останні 5-6 років із [PERSON] При цьому зазначала, що після [PERSON], лише [PERSON] займалася організацією похорону та ритуальними справами. В судовому засіданні свідок [PERSON], яка є рідною сестрою [PERSON], пояснила суду, що вона є хрещеною дочкою чоловіка померлої [PERSON] Після смерті свого чоловіка, [PERSON] останні роки почувала себе погано та потребувала стороннього догляду, а тому позивач проживала у неї та її доглядала років 5 до самої смерті. Після смерті займалась організацією похорону. [PERSON] жодного разу в квартирі не бачила та не чула про наміри [PERSON] подарувати квартиру. В судовому засіданні допитана як свідок [PERSON], пояснила суду, що позивач є сестрою її чоловіка, при цьому їй особисто відомо, що приблизно останніх п'ять років [PERSON] проживала із померлою [PERSON] та піклувалась про неї. Знає, що [PERSON] не могла подарувати квартиру сторонній особі, якою є [PERSON], оскільки довіряла лише своїм рідним. В квартирі [PERSON] жодного разу після укладення спірного договору не бачила в квартирі [PERSON] В судовому засіданні свідок [PERSON], який є зятем позивача [PERSON], пояснив суду, що позивач проживала останніх 5-6 років разом із померлою [PERSON] та піклувалась про неї, Інших сторонніх людей в квартирі [PERSON] він не бачив до дня її смерті, як і не відомо йому той факт, що у 2008 році квартиру було подаровано іншій особі. Так, заслухавши пояснення представника позивача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с. 102). Відповідно до інформації Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 24.07.2017 року № 062/14-8884 (И-2017), згідно з даними реєстрових книг, квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] (а.с. 119), що також підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, оригінал якого наявний у позивача, а копія якого міститься в матеріалах справи (а.с. 24). Таким чином, на момент смерті [PERSON], відкрилась спадщина на вказану квартиру. 08.06.2016 року [PERSON] звернулась до Першої Київської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (а.с. 101). За заявою [PERSON] було заведено спадкову справу № 709/2016, разом із тим, листом від 09.06.2016 року позивачу нотаріусом було рекомендовано звернутись до суду для встановлення факту проживання однією сім'єю з померлою не менше 5 років згідно зі ст. 1264 ЦК України (а.с. 113). Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Частиною 1 статті 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Згідно із п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року N 7, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на зазначене, на підставі пояснень свідків, в судовому засіданні достовірно встановлено факт проживання [PERSON] із померлою [PERSON] однією сім'єю протягом останніх п'яти років до моменту відкриття спадщини, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Разом із тим, із матеріалів справи вбачається, що 18.07.2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] за яким [PERSON] безоплатно подарувала, а [PERSON], прийняв у дар спірну квартиру (а.с. 135). Згідно із відміткою на договорі, вказаний договір було підписано сторонами в присутності нотаріуса Федоришина О.П. та ним же посвідчено 18.07.2008 року за реєстровим № 2633. За частиною 1 статті 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно із ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Ставлячи перед судом питання про визнання спірного договору дарування недійсним позивач зазначала про те, що волевиявлення померлої [PERSON] під час його укладення не було вільним, оскільки до нотаріуса вона не з'являлась та не було з'ясовано її намір про укладення спірного договору, а сам договір є підробленим, оскільки нотаріус нотаріальну дію з його посвідчення ніколи не здійснював. В судовому засіданні приватний нотаріус Федоришин О.П. надав суду пояснення, що такої реєстраційної дії як посвідчення договору дарування від 18.07.2008 року між [PERSON] та [PERSON] за реєстровим № 2633 ним не вчинювалось. У вказану дату ним було посвідчено інший правочин під іншим реєстраційним номером 18481 між [PERSON] та [PERSON] Окрім того бланк суворої звітності серії ВКО № 908181 був використаний ним також для іншого правочину, а ні ж спірний правочин. Та зазначав, що ані [PERSON], ані [PERSON] за посвідченням договору дарування квартири до нього не з'являлись, їх дієздатність та воля на укладення спірного правочину ним не перевірялась. Так, відповідно до копії реєстрів для реєстрації нотаріальних дій (справа № 2-27 том 12) за 2008 рік, вчинених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О.П., 18.07.2008 року під № 18481 значиться реєстраційна дія про посвідчення договору дарування між [PERSON] та [PERSON] для якої використано бланки суворої звітності ВКО № 908181 (а.с. 171-173, 176). Статтею 205 ЦК України передбачено форми правочину та способи волевиявлення. Відповідно, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Таким чином, в даному випадку, оскільки законом встановлена обов'язкова письмова нотаріальна (складна) форма правочину, то тільки у випадку додержання вказаних вимог може йти мова про вільне волевиявлення на укладення правочину, що передбачено ч. 3 ст. 203 ЦК України. В процесі розгляду справи було встановлено, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Федоришин О.П. нотаріальної дії з посвідчення спірного правочину не здійснював, що також вбачається з реєстрів для реєстрації нотаріальних дій за 08.07.2008 року та його особистих пояснень, наданих в судовому засіданні. Так, під час розгляду справи встановлено відсутність нотаріального посвідчення спірного договору дарування, що є підставою для визнання такого договору нікчемним, разом із тим, оскільки де-факто наявний нотаріально посвідчений договір дарування, а тому визнання такого договору недійсним, на переконання суду, є належним способом захисту прав позивача як особи, інтересів якої стосується вказаний договір. В даному випадку, оскільки судом було встановлено, що спірний договір дарування нотаріусом не посвідчувався та ним не перевірялась воля сторін щодо розпорядження спірною квартирою, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання спірного договору недійсним підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. З огляду на зазначене, вимоги позивача про застосування наслідків недійсності правочину та скасування запису про реєстрацію речових прав на нерухоме майно № 18692916, вчинений Куликовською Тетяною Вікторівною, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, внесений до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 33551435 від 25.01.2017 року та скасування Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 33551435 від 25.01.2017 року, також підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про визнання за нею права власності на спірну квартиру та усунення перешкод у користуванні власністю, то суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Разом із тим, із матеріалів справи вбачається, що позивач, в тому числі і після встановлення судом факту проживання її з спадкодавцем [PERSON] однією сім'єю протягом останніх п'яти років до моменту відкриття спадщини, із заявою про видачу свідоцтва про право власності на спірну квартиру не зверталась, а тому її позовні вимоги про визнання права власності є передчасними та задоволенню не підлягають. Задоволенню також не підлягають вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю, оскільки позивач, в даному випадку, станом на час розгляду справи не є власником квартири [ADDRESS]. За таких обставин, позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: partial