Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-24 00:00:00

В березні 2015 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про зміну прізвища дитини. Також, у червні 2015 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання відмови у наданні згоди на виїзд неповнолітньої дитини за кордон неправомірною . Ухвалою суду 15.06.2015 року цивільну справу № 553/769/15ц, провадження 3\~553/490/2015, за позовом [PERSON] до [PERSON] про зміну прізвища дитини та цивільну справу № 553/2225/15ц, провадження № 553/868/2015, за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання відмови у наданні згоди на виїзд неповнолітньої дитини за кордон неправомірною - обєднано в одне провадження. Присвоєно № 553/769/2015, провадження № 2/553/490/2015. В судове засідання [PERSON] не зявилась, але надала суду заявув якій прохала проводити судовий розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник позивачки [PERSON] адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча завчасно та належним чином був повідомлений про день та час слухання справипро що в матеріалах справи мається повідомлення про вручення поштового відправлення, направлене рекомендованим листом. Статтею 224 ЦПК України передбачено що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд приходить до висновку про можливість заочного розгляду даної справи. Суд, вислухавши представника позивачки, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає до задоволення за наступних обставин. Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвали 22 серпня 2011 року. Від подружнього життя мають сина [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні представником позивачки - адвокатом [PERSON] зазначено, що сімейні відносини позивачки з відповідачем не склались з самого початку укладення шлюбу, в звязку з кардинально різними поглядами на життя. Відповідач в вересні 2009 року пішов з сімї, при цьому розвитком та інтересами дитини останній не цікавиться. Поряд з цим, вказав, що відповідач залишив сімю коли дитині було чотири місця, безвідповідально відносився до своїх батьківських обовязків, фактично дитина батька ніколи не бачила, майже 6 років [PERSON] - зі своїм батьком не знайомий та не має уяви про те, хто він. Піклуючись про майбутнє сина позивачка, зважаючи на негативну роль відповідача в її житті та сина, тому остання звернулась до останнього з прохання надати згоду на зміну прізвища дитини, на що останній відмовив, тому позивачка змушена була звернутися до суду з вказаним позовом. Допитаний в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] він знає з моменту його христин, оскільки являється йому Хрещеним батьком. Батько з дитиною до цього часу майже не спілкується, не проявляє до нього батьківської турботи та не займається вихованням і розвитком дитини. З даних питань між ним і батьком дитини кардинально протилежні погляди на життя та роль і поведінку батька в сімї , з приводу чого він з батьком дитини неодноразово мали бесіди. Майже з моменту народження [PERSON] проживає з матірю та її батьками однією сімєю і до недавнього часу вважав, що його прізвище також [PERSON]. Так, в обґрунтування своогопозову позивачкою в позові вказувалось, що вона та її батьки носять прізвище [PERSON], її дитина [PERSON] має прізвище [PERSON]. На сьогоднішній день вона разом з дитиною проживає зі своїми - батьками однією сімєю, дитина вважає, що вона повинна носити прізвище [PERSON], оскільки коли він чує своє прізвище «Бібік» це викликає у нього дискомфорт та наносить психологічну травму, бо він відчуває себе іншим від тихз ким проживає однією сімєю з народження. Крім того, допитаний якості свідка [PERSON] суду пояснив, що [PERSON], зростаючи у їх родині, вважавщо його прізвище [PERSON] і лише останній раз коли відвідувала лікарявін почав розуміти, що його прізвище [PERSON] і воно відрізняється від тих, з ким він постійно проживає, що в свою чергу викликає в нього велике занепокоєння та завдає йому психічної травми. Дані твердження підтверджуються консультативним висновком спеціаліста Полтавського обласного психоневрологічного диспансера - [PERSON] від 19.06.2015 року, згідно якого ситуативно дитина [PERSON] реагує хворобливо на звернення до неї з повним прізвищем. ( Ставить багато запитань. Проявляє тривожні симптоми, турбується «чи ніхто його не забере», чи його люблять близькі, чи його не покинуть). Став сльозливим, більш привязаним до матері. Дана симптоматика простежувалася близько тижня та потребувала додаткових зусиль з боку сімї аби відносити почуття безпеки та захищеності у дитини. Зважаючи на вищезазначене дана симптоматика може бути віднесена до психотравмуючої для дитини. Рекомендовано в інтересах дитини до остаточного вирішення питання щодо зміни прізвища уникати звернення до нього за незвичним для нього прізвищем. При цьому, в судовому засіданні представником позивачки адвокатом [PERSON] зазначено, що прізвище «Бібік» є неблагозвучним. За словником О.Даля співзвучне слово «бібка» має тлумачення, як дурна, погана їжа, а тому може носити образливий характер та може слугувати підставою для насмішок з дитини, що в свою чергу впливати на психологічний стан дитини, тому є доцільним змінити прізвище дитини з «Бібік» на «Шеховцов», діючи виключно в інтересах дитини. Частиною 5 статті 148 СК України визначено, що у разі заперечення одним із батьків щодо зміни прізвища дитини спір між ними щодо такої зміни може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору беруться до уваги виконання батьками своїх обов'язків щодо дитини, а також інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища інтересам дитини. Тому, зважаючи на наведені вище обставини та факти та норми закону, вбачається, що в інтересах дитини є доцільним змінити прізвище «Бібік» на «Шеховцов», оскільки фактично батько самоусунувся від виконання своїх обовязків, та при цьому останній є чужою людиною для дитини, дитина фактично асоціює себе з прізвищем «Шеховцов», тому з метою захисту інтересів дитини є доцільним зміни прізвища. Згідно рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 30 червня 2010 року стягнуто з [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], проживаючого [INFO], працюючого інспектором УСБУ України в Полтавській області, аліменти на користь [PERSON], на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі ? частини з усіх видів заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму доходів громадян для дитини відповідного віку, починаючи з 10 березня 2010 року і до досягнення повноліття дитини. Стягнуто з [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], проживаючого [INFO], працюючого інспектором УСБУ України в Полтавській області, аліменти на користь [PERSON] аліменти в розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімум доходів громадян, починаючи з 10 березня 2010 року до досягнення дитиною трьох років, тобто до 07.04.2012 року. Згідно Ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 20 вересня 2010 року рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 30 червня 2010 року залишено без змін. Як зазначив в судовому засіданні представник позивачки [PERSON] [PERSON]Є, відповідач, не зважаючи на вищевказане рішення суду, його не виконував. Поряд з цим відповідач абсолютно ухиляється від виконання своїх батьківських обовязків, а саме утримання та виховання дитини, надання матеріальної та моральної допомоги. Статтею 150 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобовязані піклуватися про здоровя дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток. Крім того, положенням частини 2 статті 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Крім того, в позові позивачкою вказано, що в звязку з тим, що відповідач відмовляється в добровільному порядку надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини, тому вона була змушена звернутися до суду з вказаним позовом, оскільки остання має намір виїхати за межі України разом з дитиною для оздоровлення дитини та продовження освіти, при цьому клімат країни куди остання має намір тимчасово виїхати є сприятливим для укріплення здоровя та імунітету дитини [PERSON], [INFO]. Так, статтею 313 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. У відповідності до положення статті 4 Закону України від 21 січня 1994 року № 3857 ХІІ «Про порядок виїзду з України і вїзд в Україну громадян України» та постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Положенням статті 141 Сімейного кодексу України визначено та закріплено рівність прав та обовязків батьків щодо дитини де зазначено, що мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Вказані обставини свідчать про те, що дії позивачки [PERSON] є такими, що не суперечать інтересам дитини, що ніяким чином не позбавляють участі батька у вихованні дитини не дивлячись на те, що останній ніяким чином протягом досить тривалого часу не приймає участі у житті та вихованні дитини. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимог [PERSON] про зміну дитині прізвища та надання дозволу на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон. На підставі викладеного,

Outcome: approved