Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

В березні 2018 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON], третя особа: Перша Київська державна нотаріальна контора Головного територіального управління юстиції в м.Києві Міністрерства юстиції України, де просив суд скасувати арешт та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна - квартиру [ADDRESS], реєстраційний номер обтяження 1456258 від 10.11.2004 року, реєстратор: Перша Київська державна нотаріальна контора, реєстровий №3-367 від 06.03.2003 року, зареєстрований на підставі ухвали Шевченківського районного суду м.Києва від 27.02.2003 року. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу від 22.11.2000 року. Позивач дізнався, що згідно ухвали Шевченкявського районного суду м.Києва від 27.02.2003 року на вказану квартиру було накладено арешт. Як з»ясувалось, то вказана ухвала була винесено в порядку забезпечення позову у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, але вказаній справі було винесено рішення, де зазначено про виконання усіх зобов»язань позивача шляхом погашення боргу. З інформацією відділу ДВС жодних виконавчих проваджень щодо позивача не перебуває на виконанні, а накладений арешт порушує права позивача на можливість продажу вказаного об»єкта нерухомості іншим особам. За вказаних обставин, а також посилаючись на порушення своїх прав, позивач просить суд позов задовольнити. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Інші учасники по справі свого представника в судове засідання не направили, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили з невідомих причин. Ухвалою суду від 10.04.2018 року було відкрито спрощене позовне провадження із викликом сторін. З огляду на вищенаведені положення чинного процесуального законодавства, а також з урахуванням вимог ст.ст. 19, 274, 280-281 ЦПК України, ухвалою, постановленою судом без видалення до нарадчої кімнати, вирішив продовжити розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження у заочному порядку з відсутністю відповідача. Вислухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту свого цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує. Відповідно до висновку Верховного Суду України від 15.03.2013 року у справі №6-26цс13, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу від 22.11.2000 року. Разом з тим, звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, вказував, що він позбавлений можливості здійснити вільне розпорядження власним майном, оскільки нотаріальної контори з»ясувалось про накладення арешту на вказаний об»єкт нерухомості за ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 23.02.2003 року. Так, як встановлено в судовому засіданні, то дійсно за даними витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна від 31.01.2018 року вказаного про існуючий арешт на вказаний об»єкт нерухомості - квартира [ADDRESS]. Вказані дані до реєстру було внесено на підставі ухвали Шевченківського районного суду м.Києва від 27.02.2003 року у цивільній справі за №2-3174/03 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. В той же час, за рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 25.09.2003 року у цій справі було стягнуто лише 700 грн. судового збору, оскільки суми позики було повернуто добровільно позивачем. Натомість, з наявного в матеріалах справи листа Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в м.Києві від 23.03.2018 року вбачається про відсутність на виконанні у відділі виконавчих проваджень, де боржником є [PERSON] Разом з тим, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього, порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги реалізувати свої право на користування та розпорядження своїм майном та власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, аналізуючи вищенаведені положення законодавства та встановлені по справі обставини, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, оскільки обтяження на належну йому квартиру були дійсно вжиті судом, але не скасовані у встановленому законом порядку, порушують права останнього як власника та перешкоджають вільному та повноцінному здійсненню ним права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Питання про судові витрати суд вирішує у відповідності до вимог ст..141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved