Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-03 00:00:00

Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» звернулось до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №ZPC0AD40300004 від 17.12.2008 року у розмірі 105 915,52 грн. В обґрунтування своїх позивач вказує на те, що 17.12.2008 року між ним та відповідачем укладено кредитно-заставний договір №ZPC0AD40300004. Відповідно до умов вказаного договору позивач надав відповідачу кредит у розмірі 54 354,90 грн. у строк до 16.12.2013 року, а відповідач, в свою чергу, зобов`язався повернути зазначені кошти та сплатити відсотки за користування ними у порядку та строки, визначені договором. У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором у нього утворилась заборгованість у розмірі 105 915,52 грн., з яких: 35 335,94 грн. заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 12 114,53 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 3 465,05 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 55 000 грн. - пеня. Відповідач позов не визнала, надала письмовий відзив, в якому вказала, що до початку 2011 року вона справно сплачувала щомісячні платежі за кредитом в розмірі 1299,10 грн., нею був сплачений кредит за цей період в розмірі 30487,60 грн. В січні 2011 р. у відповідача з`явилися прострочення, які вона не мала змоги; погасити, у зв`язку з чим вона звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо реструктуризації суми заборгованості, однак отримала відмову. У зв`язку з простроченням відповідачці запропонували наступне врегулювання спірного питання: вона передає ПАТ КБ «ПриватБанк» предмет застави - автомобіль Daewoo Nexia, реєстраційний номер [NUMBER] та надає ПАТ КБ «ПриватБанк» довіреність, яка надає Банку усі права власника, у тому числі можливість здійснити відчуження автомобілю; ПАТ КБ «ПриватБанк» приймає автомобіль, здійснює експертну оцінку та зменшує її зобов`язання на суму оцінки автомобілю та розпоряджається автомобілем на власний розсуд. З метою позасудового врегулювання питання щодо погашення заборгованості на вимогу банку зі свого боку відповідач виконала всі дії передбачені Договором і вищевказаною домовленістю з банком, а саме: передала ПАТ КБ «ПриватБанк» предмет застави - автомобіль, який є об`єктом даного спору ще у квітні 2011 році, що підтверджується Актом приймання автомобілю позичальника від 07.04.2011 р. та нею була надана довіреність від 08.04.2011 р., якою вона уповноважила ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснювати дії щодо відчуження автомобілю марки Daewoo, модель Nexia, рік випуску: 2007, тип ТЗ: легковий авто 1500 см.куб, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] . Після цього, вона вважала, що нею були виконані всі дії на погашення виниклої заборгованості та банк не матиме до неї жодних претензій щодо виконання зобов`язань за кредитним договором. 11.04.2011 р. ПАТ КБ «ПриватБанк» після прийняття предмету застави згідно Акту приймання автомобілю позичальника від 07.04.2011 р. було здійснено експертну оцінку транспортного засобу. Відповідно до вищезазначеного звіту ринкова вартість автомобілю Daewoo Nexia, реєстраційний номер [NUMBER] , складає 34000 грн. станом на 07.04.2011 р. Рішенням апеляційного суду Запорізької області у справі № 0814/8078/2012 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави та за зустрічним позовом [PERSON] про припинення зобов`язань за кредитно-заставним договором та зобов`язання вчинити певні дії встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» обрано позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет застави за кредитно-заставним договором. Таким чином, у зв`язку з тим, що позивач обрав позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет застави, однак на теперішній час не реалізував предмет застави, то, на думку відповідача, позов про стягнення заборгованості, по-перше, є передчасним, оскільки на даний час не можна встановити чи вистачає суми з реалізації предмету застави для покриття зобов`язання відповідача за кредитно-заставним договором, а по-друге, встановлює подвійне стягнення з відповідача. Крім того, відповідач заперечив проти позову, посилаючись на нікчемність окремих положень договору, та просила застосувати строк позовної давності. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідачка та її представник у судовому засідання позов не визнав з підстав, зазначених у відзиві та запереченнях, просили відмовити у задоволенні позову та застосувати строк позовної давності. Заслухавши сторін, розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно до ст.1055 ЦК України для кредитного договору обов`язкова письмова форма. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Судом встановлено, що між відповідачем та позивачем укладено кредитно-заставний договір № ZPC0AD40300004 від 17.12.2008 р., у відповідності з яким відповідачу надано кредит в розмірі 43253,95 грн. з кінцевим терміном повернення 16.12.2013 на придбання автомобілю марки Daewoo, модель Nexia, рік випуску: 2007, тип ТЗ: легковий авто 1500 см. куб, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] . (а.с. 7-12) Позивач свій обов`язок щодо надання кредитних коштів виконав у повному обсязі. Відповідач свій обов`язок щодо сплати кредитних коштів виконував неналежно внаслідок чого у неї утворилась заборгованість перед позивачем. Відповідно до абзацу 5 п. 1.7 Статуту АТ КБ «ПриватБанк» в новій редакції, за рішенням Єдиного акціонера Банку від 21 травня 2018 р. № 519 було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК». Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» є правонаступником всіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК». Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. На підставі ст.ст. 1048, 1049 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики и позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. В статті 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до статті до ст.ст. 610-612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; відшкодування збитків. Відповідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Матеріалами справи підтверджується факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення суми кредиту, так як з розрахунку заборгованості вбачається , що датою останнього внесеного відповідачкою платежу є 29.11.2010 року. Кінцевий термін повернення кредиту визначено 16.12.2013 року, саме з цієї дати сплив строк кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Частиною 4 ст. 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) та ін. Таким чином, право позивача нараховувати проценти за користування кредитом, припинилося зі спливом строку кредитування 16.12.2013 року, у зв`язку з чим, починаючи із зазначеної дати банк не мав права нараховувати проценти за користування кредитом, а тому позовні вимоги банку до [PERSON] про стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом, нарахованих після 16.12.2013 року, не підлягають задоволенню у зв`язку з їх безпідставністю. Відповідачка [PERSON] подала заяву про застосування строків позовної давності. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог. Згідно із ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідно до ст. 530 ЦК України. якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Умовами кредитно-заставного договору (пункт 14.11) сторони погодили, що позовна давність за вимогами, які стосуються виконання цього договору становить п`ять років. Позивач звернувся із позовом до суду 29.03.2017 року. Оскільки даний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Вказана правова позиція зазначена в постанові Великої палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10 цс 18). У даній справі повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, відповідно до графіку погашення кредиту додаток №1 до кредитно-заставного договору. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання. Оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, щомісячними платежами, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Звернувшись до суду 29.03.2017 року, позивач має право на стягнення щомісячних платежів з 28.03.2012 року по 16.12.2013 року, оскільки відповідачем було подано заяву про застосування строку позовної давності. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за період з 28.03.2012 по 16.12.2013 року, заборгованість по тілу кредиту у сумі - 22 623,69 грн., та заборгованість по сплаті відсотків у сумі - 4730,56 грн., що становить всього 27 354,25 грн. Разом з тим, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 3465,05 грн. Відповідно до умов Кредитного договору банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі та особливості регулювання відносин сторін у даній частині визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Згідно пункту 17.1.8 Кредитного договору, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 5,76% річних від суми зарезервованих ресурсів з 17 по 21 число кожного місяця. Таким чином, в частині стягнення комісії слід відмовити, оскільки такі умови призводять до зміни у витратах позичальника, що є незаконним в силу частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що має своїм наслідком нікчемність умов договору в цій частині. До таких самих висновків прийшов Верховний Суд України у постанові по справі № 6-2071цс16 від 06 вересня 2017 року та КЦС ВС від 19.08.2020 року у постанові по справі №641/11984/15-ц, визнавши умову кредитного договору щодо встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості нікчемною. Отже позовні вимоги про нарахування комісії суперечать вимогам чинного законодавства та включення такої комісії до суми заборгованості не ґрунтується на законодавстві України. Отже вимоги позивача про стягнення заборгованості із врахуванням сум комісії не підлягають задоволенню. Пунктом 17.1.5 договору встановлено, що кінцевим строком погашення кредиту є 16.12.2013 року. Отже, будь-яке нарахування відсотків, штрафів та пені поза межами цього строку, відповідно до вказаної позиції Верховного Суду, є неправомірним. Позивачем не заявлено вимог щодо стягнення сум, нарахованих у відповідності до частини другої статті 625 ЦК України, а тому в частині вимог щодо стягнення сум, нарахування яких здійснено поза межами строку дії договору слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, також, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у виді судового збору в сумі 413,22 гривень (пропорційно задоволеним позовним вимогам).

Outcome: partial