Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-07 00:00:00

В березні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (далі ПАТ «ММК ім. Ілліча») про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. Зазначав, що рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 жовтня 2014 року був частково задоволеній його позов та з відповідача на його користь була стягнута індексація заробітної плати за період з серпня 2005 року по липень 2006 року та компенсація, яка нараховується при втраті частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, в загальній сумі 363,92 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 червня 2009 року по день ухвалення рішення суду 16 жовтня 2014 року в сумі 2500,00 грн. з утриманням при їх виплаті передбачених законом податків та обов'язкових платежів. Посилаючись на те, що присуджена йому рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 жовтня 2014 року заборгованість з заробітної плати перерахована відповідачем на його рахунок лише 29 грудня 2014 року, що після ухвалення рішення з 17 жовтня 2014 року по 29 грудня 2014 року відповідач в порушення ст. 116 КЗпП України продовжував затримувати з ним розрахунок при звільненні, просив стягнути с відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 8036,60 грн. та на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, - 5 000 гривень. (а.с. 2 - 3). Заочним рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 березня 2015 року [PERSON] у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с. 20-21). Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач в апеляційній скарзі посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, зокрема, ст.ст. 116, 117 КЗпП України, на невідповідність висновку суду правовому висновку Верховного Суду України, який викладений у постанові від 21 січня 2015 року (справа № 6-159цс13), просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог у повному обсязі (а.с. 22 - 23). В судовому засіданні апеляційного суду позивач [PERSON] доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити. Представник відповідача - ПАТ «ММК ім. Ілліча» Новодворська В.В., яка діє від імені підприємства на підставі довіреності від 01 січня 2015 року за № 09/39 (а.с. 33), проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила її відхилити. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав: З матеріалів справи встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПАТ «ММК ім. Ілліча», 25 червня 2009 року був звільнений. Позивач у листопаді 2013 року звернувся до суду з позовом до ПАТ «ММК ім. Ілліча» про стягнення ненарахованої йому індексації заробітної плати та компенсації втрати частини цієї заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 жовтня 2014 року з ПАТ «ММК ім. Ілліча» на користь позивача була стягнута індексація заробітної плати за період з серпня 2005 року по липень 2006 року та компенсація втрати цієї частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати в загальній сумі 363,92 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 червня 2009 року по 16 жовтня 2014 року в сумі 2 500 грн. з утриманням з цієї суми при її виплаті передбачених законом податків та обов'язкових платежів. Рішення суду набрало законної сили 27 жовтня 2014 року (а.с. 4-6). Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 жовтня 2014 року виконано відповідачем 29 грудня 2014 року, що визнається сторонами та підтверджується наданою відповідачем копією платіжного доручення від 29 грудня 2014 року № 67934 (а.с. 13), наданою позивачем копією виписки по карті ПриватБанку на ім'я [PERSON] від 29 грудня 2014 року (а.с. 7), згідно яких позивачем за виконавчим провадженням № 45827214 на підставі рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 жовтня 2014 року отримано 29 грудня 2014 року 2 303,74 грн. (за вирахуванням податків та обов'язкових платежів). Відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 жовтня 2014 року по 29 грудня 2014 року, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач розрахувався з позивачем 29 грудня 2014 року на підставі виконавчого документа після ухвалення рішення суду, а тому підстави для застосування до спірних правовідносин вимог ст. 117 КЗпП України відсутні. Відповідно не підлягають задоволенню і похідні позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди. З таким висновком суду першої інстанції погодитися не можливо, до нього суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального права, про що обґрунтовано зазначає позивач в апеляційній скарзі. Відповідно до п. 4 частини 1 ст. 309 ЦПК України порушення норм матеріального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із частиною 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Цим Законом урегульовано лише правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень. Таким чином, як зазначено в постанові Верховного Суду України від 22 січня 2014 року (справа № 6-159цс13), невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права. Такого ж правового висновку Верховний Суд України дійшов і в постанові від 29 січня 2014 року (справа № 6-144ц13), де зазначив, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зазначені правові висновки Верховного Суду України відповідно до ст. 3607 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, установивши, що за рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 жовтня 2014 року з відповідача на користь звільненого позивача стягнуто недонараховану й невиплачену заробітну плату в розмірі 363,92 грн., тобто відповідач фактично не провів повного розрахунку з позивачем при його звільненні, що такий проведений 29 грудня 2014 року, дійшов висновку, який не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, про те, що після ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати до спірних правовідносин не застосовується стаття 117 КЗпП України. Доводи апеляційної скарги позивача про порушення судом норм матеріального права, зокрема, статей 116, 117 КЗпП України є обґрунтованими. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, закон покладає на підприємство, установу, організацію. При невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Відповідачем не надано суду доказів відсутності його вини у невиплаті позивачу за період з 17 жовтня 2014 року по 29 грудня 2014 року стягнутої на його користь індексації заробітної плати та компенсації втрати цієї частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати в загальній сумі 363,92 грн. Оскільки відповідач повністю розрахувався з позивачем після звільнення лише 29 грудня 2014 року, а саме, в цей день сплатив належні йому індексацію заробітної плати за період з серпня 2005 року по липень 2006 року та компенсацію втрати цієї частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати в загальній сумі 363,92 грн., рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 жовтня 2014 року з ПАТ «ММК ім. Ілліча» на користь позивача був стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 червня 2009 року по 16 жовтня 2014 року, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 жовтня 2014 року по 29 грудня 2014 року (день фактичного розрахунку). Апеляційним судом встановлено, що позивач працював у відповідача за 40-годинним робочим тижнем, виходячи з якого затримка розрахунку з позивачем за період з 17 жовтня 2014 року по 29 грудня 2014 року, складає 52 робочі дні. Представник відповідача зазначену кількість днів затримки розрахунку не оспорює. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 жовтня 2014 року встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці роботи до звільнення складала 154,55 грн. (а.с. 4-6). Зазначене судове рішення відповідно до частини 3 ст. 61 ЦПК є преюдиційним для вирішення спору про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 жовтня 2014 року по 29 грудня 2014 року, а тому середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці роботи до звільнення при розгляді цієї справи не доказується. Виходячи з 52 робочих днів затримки розрахунку при звільненні та середньоденного заробітку позивача 154,55 грн., середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 жовтня 2014 року по 29 грудня 2014 року складає 8 036,60 грн. (154,55 х 52). Згідно правових позицій, які викладені Верховним Судом України в постановах від 20 листопада 2013 року у справі № 6-114цс13, від 27 березня 2013 року у справі № 6-15цс13, від 16 січня 2012 року у справі № 6-54цс11, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-39цс11, від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60цс11, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Можливість зменшення судом таких сум може мати місце лише у разі наявності спору між сторонами про розмір належних до виплати коштів при звільненні працівника та часткового задоволенням вимог працівника про стягнення заборгованості із заробітної плати. Зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв'язку з істотністю суми заборгованості порівняно із середнім заробітком позивача не ґрунтується на вимогах закону. Після ухвалення 16 жовтня 2014 року Іллчівським районним судом м. Маріуполя Донецької області рішення про суму заборгованості позивачу з заробітної плати спір щодо належних позивачу від відповідача сум був відсутній, а тому відповідно до ст. 117 КЗпП України підстави для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 жовтня 2014 року по 29 грудня 2014 року відсутні. Відповідно до ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно абзацу 1 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до ст. 2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Апеляційним судом встановлено, що при звільненні позивача відповідачем порушено право позивача на своєчасний розрахунок при звільненні в строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, що завдавало йому моральних страждань, оскільки на протязі тривалого часу він не міг на свій розсуд розпорядитися належною йому заробітною платою, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, в тому числі і звернення до суду за захистом своїх порушених прав. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи характер та обсяг моральних страждань позивача, їх тривалість, виходячи з вимог розумності та справедливості, апеляційний суд оцінює моральні страждання позивача в 500 грн. Визначаючи розмір грошової компенсації на відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, апеляційний суд також враховує, що рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 жовтня 2014 року задоволені позовні вимоги позивача про стягнення на його користь недонарахованої йому суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 червня 2009 року по 16 жовтня 2014 року, апеляційний суд по цій справі також дійшов висновку про задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 жовтня 2014 року по 29 грудня 2014 року, що вже є певним відшкодуванням моральної шкоди. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Відповідно до ст. 233 КЗпП України, п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, застосовується строк позовної давності - три місяці. Згідно рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Враховуючи, що відповідач фактично розрахувався із позивачем лише 29 грудня 2014 року, до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди позивач звернувся 04 березня 2015 року, тобто в межах тримісячного строку з дня фактичного з ним розрахунку, позивачем строк звернення до суду, встановлений ст. 233 КЗпП України не пропущено. Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 жовтня 2014 року по 29 грудня 2014 року в розмірі 8 036,60 грн. та часткове задоволення позовних вимог про відшкодування позивачу моральної шкоди. Відповідно до частини 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. При зверненні до суду позивач судовий збір не сплачував, від його сплати він звільнений на підставі до п. 1 ст. 5 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI «Про судовий збір». Відповідно до частини 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до частини 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Відповідно до ст. 2, п/п 1 та 2 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» у разі подання позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у разі подання позовної заяви немайнового характеру - в розмірі 0,2 розміру мінімальної заробітної плати. Згідно ст. 8 Закону України від 28 грудня 2014 року № 80-VIII «Про Державний бюджет України на 2015 рік» мінімальна заробітна плата станом на 01 січня 2015 року складала 1 218 грн. Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON], з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 487,20 грн., з яких 243,60 грн. з задоволених позовних вимог майнового характеру (8 036,60 грн. х 1%, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, що складає 243,60 грн.) та 243,60 грн. - з позовних вимог немайнового характеру про відшкодування моральної шкоди.

Outcome: partial