Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

Банк звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором. До початку судового розгляду Банк збільшив розмір позовних вимог, мотивував позов тим, що відповідно до укладеного договору № CNGLAU00150575 від 29 листопада 2006 року (далі - Договір) [PERSON] отримав кредит у розмірі 106 050 грн. на термін до 29 листопада 2013 року на купівлю автомобіля. Банк свої зобов'язання за Договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредит в розмірі, встановленому Договором, а відповідач не сплачував своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, чим порушив свої зобов'язання. В забезпечення виконання зобов'язання за Договором 20 червня 2008 року між Банком та [PERSON] було укладено договір поруки. Банк просив суд позов задовольнити, стягнути з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором на загальну суму 258 430 грн. та судові витрати. В судове засідання представник позивача не з'явився, направив до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розгляд справи провести без участі представника Банку, та письмові пояснення, суть яких зводиться до того, що Договір діяв до 29 листопада 2013 року. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 2 вересня 2011 року були задоволені частково позовні вимоги Банку до [PERSON] про стягнення заборгованості за Договором, стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] заборгованість в сумі 86 978,81 грн. 13 серпня 2009 року [PERSON] оформив довіреність на уповноваженого працівника Банку на реалізацію автомобіля та передав автомобіль по акту приймання-передачі в заклад. 5 лютого 2010 року автомобіль був реалізований, а кошти в сумі 48 900 грн. були перераховані в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Грошових коштів не вистачило для повного закриття кредиту. В судове засідання відповідач [PERSON] та його представник не з'явилися, представник відповідача [PERSON] направив до суду заяви: про застосування позовної давності та про розгляд справи без його участі. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був завчасно повідомлений, про причини неявки до суду не повідомив, не просив розгляд справи відкласти. Суд розглядає справу у відсутності сторін за наявними у справі доказами. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником всіх прав та зобов'язань ЗАТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується копією статуту (а.с. 41). В судовому засіданні встановлено, що на підставі кредитного договору від 29 листопада 2006 року відповідач отримав кредит у розмірі 106 050 грн. на придбання автомобіля зі строком повернення до 29 листопада 2013 року, що підтверджується матеріалами справи. 20 червня 2008 року між Банком та [PERSON] було укладено договір поруки (а.с. 31), відповідно до якого [PERSON] поручився перед Банком за виконання [PERSON] зобов'язань за зазначеним кредитним договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] порушив взяті на себе зобов'язання щодо погашення кредиту, внаслідок чого, відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості (том 1, а.с. 122-123), за період з 26 листопада 2010 року по 22 жовтня 2014 року загальна заборгованість відповідача за договором складає 258 430 грн. З матеріалів справи вбачається, що 2 вересня 2011 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області ухвалив рішення про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором від 29 листопада 2005 року у розмірі 86 978,81 грн. Рішення набрало законної сили 31 жовтня 2011 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Банк не надав суду доказів про збільшення строку позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. Зазначена правова позиція сформульована в постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року по справі № 6-116цс13 та № 6-120цс13. Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, та у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. В судовому засіданні встановлено, що перебіг позовної давності в даних відносинах перервався 29 листопада 2010 року, а саме тоді, коли Банк звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області із позовною заявою про стягнення з відповідачів заборгованості, що підтверджується копією позовної заяви з відміткою суду про надходження позовної заяви (а.с. 110). З виписки по рахунку № 29092051430032 [PERSON] (том 2 а.с. 4-133) та копій платіжних доручень № 614 від 14 травня 2012 року та № 33 від 9 січня 2013 року (том 2 а.с. 155-156) вбачається, що відповідач [PERSON] в період часу з 29 листопада 2010 року по 25 грудня 2014 року особисто не погашав заборгованість за кредитним договором. 18 травня 2012 року та 30 січня 2013 року платежі відповідно в сумі 22,31 грн. та 8 000,05 грн. були перераховані на рахунок Банку з депозитного рахунку розпорядника коштів державного бюджету (3731) і платником був відділ ДВС Носівського РУЮ, призначення платежів «борг згідно рішення суду за виконавчим провадження 2-467/12. Платежі, які надійшли до банку 18 травня 2012 року та 30 січня 2013 року, не є підставами для переривання перебігу позовної давності, оскільки вони вчинені ВДВС Носівського РУЮ, а не особисто відповідачем [PERSON] До суду з даним позовом Банк звернувся 5 січня 2015 року, тобто за межами встановленого законом строку позовної давності, не порушував питання щодо поновлення строків позовної давності, не зазначив поважність причин пропущення позовної давності. Відповідач [PERSON] подав до суду заяву про застосування строків позовної давності. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 29 листопада 2010 року Банк звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 29 листопада 2006 року. 2 вересня 2011 року позов було задоволено, з [PERSON] та [PERSON] солідарно стягнуто тіло кредиту, заборгованість по процентах, комісії, пені та штраф. З вищезазначеного рішення вбачається, що Банком було пред'явлено вимогу до відповідачів про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені. Рішення суду від 2 вересня 2011 року пред'явлено до виконання та виконується ВДВС Носівського РУЮ, що підтверджується матеріалами справи. Невиконання судового рішення від 2 вересня 2011 року у справі № 2-1706/11 не є підставою для пред'явлення ПАТ КБ «ПриватБанк» нового позову до поручителя із тих же самих підстав. Таким чином, позовні вимоги Банку про стягнення з [PERSON] на користь позивача суми боргу, вказаної у позові, є безпідставними і задоволенню не підлягають. В ході судового розгляду Банк збільшив розмір позовних вимог з 251 777,33 до 258 430 грн., але не доплатив судовий збір в сумі 66,53 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України зазначену суму судового збору необхідно стягнути з позивача в дохід держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved