Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» звернулось до Суворовського районного суду м. Одеси із позовною заявою до [PERSON] з позовними вимогами про стягнення кредитної заборгованості у розмірі 18\~457 (вісімнадцять тисяч чотириста п`ятдесят сім) гривень, 95 коп. В обґрунтування позову позивач зазначив, що [PERSON] , [INFO] , отримав кредит у розмірі 5\~168, 72 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10% на рік на суму залишку. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зазначає, що ним було належним чином виконано зобов`язання щодо виконання умов договору, однак відповідач не виконав своїх зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим, станом на 12.11.2019 року, утворилась заборгованість у розмірі 18\~457 (вісімнадцять тисяч чотириста п`ятдесят сім) гривень, 95 коп., яку позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження. Сторонам направлено копію ухвали суду та роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив. Представник позивача до суду не з`явився, при цьому, разом з позовною заявою надав суду клопотання, в якому просив розглянути справу за його відсутності, заявлені вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі, у разі відсутності у судовому засідання відповідача, не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с.40). Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, 10.03.2021 року (вх. № 6678) звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що позовні вимоги визнає частково, а саме в частині лише тіла кредиту, надав документи щодо втирати працездатності, та просив врахувати зазначені обставини при розгляді справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази надані позивачем на підтвердження позовних вимог, заяву та докази відповідача на підтвердження обставин, що в ній викладені, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з цим, 21.02.2012 року підписав Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, чим Позичальник надав свою згоду на те, що підписана ним заява разом з пам`яткою клієнта Умовами та Правилами надання банківських послуг, складає між ним та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом [PERSON] у вказаній Анкеті-заяві (а.с.7). З матеріалів справи вбачається, що 28.01.2015 р. між сторонами було укладено Генеральну угоду щодо реструктуризацію заборгованості. Згідно Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карт від 28.01.2015 року, сторони дійшли згоди по Договору № 1, а саме: відповідно до п.п.1.1.2 заборгованість по Договору 1 з дати підписання Генеральної угоди становить: 5\~498 грн. 74 коп. (а.с.8). Також, відповідно до розділу 2 зазначеної угоди в п.2.1. зазначено: Банк надає позичальнику терміновий кредит у розмірі: 5\~168 грн., 74 коп., на строк 12 місяців з 28.01.2015 року по 31.01.2016 року, шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі цілі в сумі: 5\~168 грн. 74 коп. Також, за умовами даної угоди позичальник на виконання зобов`язань має сплачувати відсотки в розмірі: 0, 833% в місяць на суму залишку по кредиту. Умови погашення заборгованості зазначені в наступному порядку: з 01 по 25 число кожного місяці позичальник надає Банку грошові кошти в розмірі: 454 грн. 74 коп. до дня погашення заборгованості по Кредиту, який складається з заборгованості по кредиту, а також інших видатків з урахуванням Умов та Правил. Генеральною угодою передбачено останню дату платежу, яка має бути 31.01.2016 року. Відповідно до п.п.2.2. передбачено: заборгованість по кредиту, починаючи з 32 дня порушення, рахується простроченою. Позичальник сплачує Банку штраф у розмірі: 1\~004 грн. 19 коп. (а.с. 8). Згідно довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на підставі підписаної заяви [PERSON] ,\~йому видано кредитну картку: [NUMBER] , дата відкритті: 28.01.2015 року, термін дії 02/18 (а.с.71) Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки зміна кредитного ліміту у розмірі: 5\~168 грн. 74 коп., відбулась 28.01.2015 року (а.с.70). Відповідно до виписки за договором б/н, наданого станом на 31.08.2020 року, вбачається, що кредитною карткою № [NUMBER] відповідач в останнє користувався 13.12.2016 року (а.с.68-69). Таким чином матеріалами справи встановлено, що Банком були виконанні взяті на себе зобов`язання за договором б/н від 28.01.2015 року, також, згідно наданих розрахунків, вбачається, що відповідач допустив порушення умов договору. На підтвердження заборгованості за договором б/н від 28.01.2015 року, позивачем надано розрахунок заборгованості станом на 12.11.2019 року, згідно якого заборгованість за кредитом становить: 18\~457 грн. 95 коп. (вісімнадцять тисяч чотириста п`ятдесят сім) гривень, 95 копійок, яка складається з: 5\~168 грн.., 74 коп. заборгованість за кредитом; 2\~512 грн. 58 коп., - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 10\~776 грн., 63 коп., - заборгованість за пенею (а.с.5-6). Разом з цим, суд досліджується заява та документи відповідача щодо часткового визнання позовних вимог. Так, відповідно до заяви від 10.03.2021 року (вх. № 6678) відповідач [PERSON] , зазначає, що позов визнає, однак, через втрату працездатності та відсутності іншого доходу аніж пенсійні виплати, просить суд задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з нього на користь банку грошові кошти у розмірі 9\~000 грн. (а.с.94). Судом досліджено виписний епікриз № 9056 від 11.08.2020 року, згідно якого [PERSON] поставлено діагноз: ускладнений остеохондроз (а.с.95-97). Відповідно до пенсійного посвідчення № [NUMBER] серії [NUMBER] [PERSON] присвоєно ІІ групу інвалідності, довічно (а.с.100). Таким чином, з огляду на досліджено докази, судом встановлено що між Банком та позичальником з моменту підписання Генеральної угоди, а саме 28.01.2015 року, було фактично вчинено правочин у письмовій формі, з наданої заяви відповідача, судом встановлено, що останній визнав позовні вимоги, та просив задовольнити позов лише в частині суми кредитної заборгованості. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно з частинами першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, то повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтями 1046, 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Статті 525, 612, 625 ЦК України передбачають, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У Генеральній угоді про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і Правил надання продукту кредитних карт від 28.01.2015 року сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати відсотків за користування кредитними котами, а також відповідальність у вигляді неустойки (штрафу) за порушення виконання договірних зобов`язань. Позивач АТ КБ «ПриватБанк» пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просить у тому числі, окрім тіла кредиту стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також заборгованість за пенею. З огляду на зазначене суд вважає за доцільне зазначити наступне. Згідно розділу 2 Генеральної угоди сторони зазначили: п.п.2.2. згідно ст.. 212, 611, 651 ЦК України при порушенні Позичальником строків погашення заборгованості, зазначених у даній Генеральній угоді, Умов та Правил, більш ніж на 31 день, по зобов`язання, строк яких не настав, Сторони погоди, що строк повернення кредиту вважається 32-м днем з моменту виникнення порушення заборгованості по Кредиту, починаючи з 32 дня порушення вважається простроченим. Сплачує Банку штраф у розмірі: 1\~004 грн. 19 коп., відповідно до п.п. 2.5. Угоди - Позичальник зобов`язується повернути суму кредиту, процентів, нагородження згідно Генеральній згоді та Умов і Правил (а.с.8). При цьому, дослідивши Генеральну угоду, суд дійшов висновку, що вимога щодо стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за користування кредитними коштами задоволенню не підлягає, оскільки, позивачем не надано суду детального розрахунку нарахування відсотків, а посилання на наданий розрахунок станом на 12.11.2019 року (а.с.5-6) судом до уваги не приймається, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом припинилося після спливу визначеного договором строку кредитування, тобто 31.01.2016 року. Зазначений висновок узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 28.03.2018 року по справі №444/9519/12. Щодо стягнення пені, як кредитної складової заборгованості по кредитному договору, суд виходить з такого. Так, відповідно до п.2.8 Генеральної угоди при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує Банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах і Правилах за кожний день прострочення. Умови та Правила з надання банківських послуг, надані позивачем як доказ нарахування заборгованості з пені, [PERSON] , не підписувалися, а отже не погоджувалися, а тому не можуть розцінюватися як частина кредитного договору, укладеного між сторонами 28.01.2015 року шляхом підписання Генеральної угоди. За таких обставин відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Тому правових підстав для стягнення заборгованості по пені за користування кредитом в розмірі 10\~776 грн. 63 коп., суд не вбачає. Зазначене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19). Разом з цим, суд зазначає, що умовами Генеральної угоди сторони погодили (п.п.2.2.) Позичальник сплачує Банку штраф у розмірі: 1\~004 грн., 19 коп., у випадку виникнення заборгованості по кредиту. При цьому, позовні вимоги не містять вимоги щодо стягнення з відповідача зазначеного розмірі штрафу, як такого, що передбачений умовами Генеральної угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.\~2\~ст.\~264\~ЦПК України\~при ухваленні\~рішення суд\~не може\~виходити за\~межі позовних вимог. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Згідно п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Статтею ст.263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі: 18\~457 (вісімнадцять тисяч чотириста п`ятдесят сім) гривень, 95 коп., підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом у розмірі: 5\~168 грн., 74 коп., в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На виконання вимог ст. 141 ЦПК України, суд зазначає, що відповідно до п.9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Як встановлено матеріалами справи, відповідач у справі є особою з інвалідністю ІІ групи, довічно.

Outcome: partial