Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 15 березня 2008 року у розмірі 14549 грн. 22 коп. та судові витрати у сумі 1921 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 15 березня 2008 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 2800 грн., у вигляді встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач належним чином не виконала зобов`язання за договором, у зв`язку з чим за нею утворилась заборгованість, яку позивач просить стягнути на його користь. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду клопотання з проханням розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав викладених у позові, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] була повідомленаий про день, час та місце розгляду справи належним чином шляхом оголошення на веб-сайті «Судова влада України», проте до судового засідання не з`явилася, від неї не надійшло повідомлення про причину неявки та відзив, тому суд ухвалив слухати справу на підставі наявних у справі доказів, у відсутність відповідача, згідно ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд відмовляє в задоволенні позову із наступних підстав. Відповідно до вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З матеріалів справи вбачається, що 15 березня 2008 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір № б/н шляхом підписання заяви разом із пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між сторонами договір про надання банківських послуг. Відповідно до наданого розрахунку, позивач зазначає, що розмір заборгованості відповідача станом на 10 липня 2019 року становить 14549 грн. 22 коп., що складається з заборгованості за кредитом - 2412 грн. 44 коп., заборгованості за відсоткам за користування кредитом - 22269 грн. 03 коп., заборгованості за пенею та комісією - 6860 грн. 00 коп. Від цієї суми заборгованості віднімається сума, яка була задоволена рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 30 січня 2014 року з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк», яка складала 19569,32 грн., з яких: ( 2412,44 грн. - заборгованість за кредитом; 10162, 82 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5586,00 грн. - заборгованість по комісії та пені за користуванням кредитом; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 908,06 грн. - штраф (процентна складова), різниця становить: 13380,21 грн., яка складається з наступного: 122106, 21 грн. - заборгованість по відтокам за користування кредитом; 1274,00 грн. -заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина), 669,01 грн. - штраф (процентна складова). Таким чином до стягнення - 14549, 22 грн. Рішення суду вступило в законну силу 11 лютого 2014 року. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.ч.1, 2ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом ч.2ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч.2ст. 1050 ЦК України. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав (не виконав, чи виконав не в повному обсязі), не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, оскільки строк дії договору змінився. У такому випадку кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2ст. 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. Судом встановлено, що позивач скористався своїм правом на пред`явлення вимоги до відповідача про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, а також отримав судовий захист своїх прав. Таким чином, положення абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики та нарахування процентів поза межами строку дії договору. У постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18) висловлено правову позицію про те, що за наявності судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, відсутня підстава для нарахування процентів за кредитним договором, оскільки строк дії договору змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні. Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним. Виходячи із вищенаведеного, суд приходить до висновку, що при зверненні позивача з позовом до Генічеського районного суду Херсонської області та за результатами розгляду справи отримання відповідного рішення від 30 січня 2014 року про стягнення з відповідача боргу у вигляді тіла кредиту, відсотків за користування ним пені, штрафних санкцій, позивач втратив право на стягнення відсотків за користування кредитом, визначених умовами кредитного договору, так як кредитодовець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним, та після того, як кредитор направив боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором, а сам кредитний договір припинив свою дію з дати направлення вимоги про дострокове погашення кредиту, що свідчить про відсутність підстав для стягнення після дати направлення вимоги про дострокове повернення кредиту. За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог. Більш того, обґрунтовуючи наявність між сторонами кредитних правовідносин, АТ КБ «ПриватБанк» посилалося на наявність заяви відповідача від 15 березня 2008 року про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг та наданий розрахунок заборгованості за кредитним договором від 15 березня 2008 року станом на 10 липня 2019 року. Дослідивши зазначені документи колегією суддів встановлено, що вони не підтверджують факт існування у [PERSON] кредитної заборгованості саме на підставі укладеної з банком заяви відповідача від 15 березня 2008 року. Суд вважає безпідставним нарахування позивачем відповідачеві заборгованості по відсоткам, пені і штрафним санкціям згідно з Умов і правил надання банківських послуг з огляду на наступне. Так, згідно з ч. ч. 1-2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У даній же справі, Умови і правила надання банківських послуг, якими передбачені якісь проценти за користування кредитом і встановлена відповідальність Позичальника у разі невиконання/неналежного виконання своїх зобов`язань, не містять підпису відповідача. При цьому, позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи Договір, а також те, що Умови містили такі положення щодо відсотків і штрафних санкцій в момент підписання Договору Позичальником, або в подальшому такі Умови не змінювались. При цьому, у самій заяві про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг домовленості сторін щодо процентів, пені і штрафних санкцій не має. У зв`язку із цим, такі Умови і правила надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами Договору. Зокрема до таких висновків прийшов Верховний Суд України у своїй постанові від 11 березня 2015 року у цивільній справі № 6-16цс15, а також Верховний Суд в постанові від 03 липня 2019 року у цивільній справі № 342/180/17.

Outcome: dismissed