Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

В апеляційній скарзі Державна іпотечна установа України просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2015 року, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального закону. Апеляційний суд, вивчивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, вважає, що рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Матеріалами справи встановлено, що 09 вересня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] укладено договір про іпотечний кредит, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати останній кредит в сумі 500 000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування у розмірі 16% річних, строком користування до 08 вересня 2023 року. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором, між Товариством та [PERSON] 09 вересня 2008 року було укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником усіх його зобов'язань за договором про іпотечний кредит. 22 жовтня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та Державною іпотечною установою укладено договір відступлення права вимоги №2120/08, відповідно до умов якого банк передає, а позивач приймає всі права вимоги за договором про іпотечний кредит та іпотечним договором від 09.09.2008 року. Згідно довідки про стан заборгованості за договором про іпотечний кредит, станом на 28 липня 2015 року заборгованість [PERSON] становить 314 081,11 грн., з яких: основна сума боргу - 288 888,72 грн.; нараховані відсотки - 17 991,12 грн.; пеня - 2 474,71 грн.; інфляційні втрати - 4 726,56 грн.. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог іпотечної установи про стягнення з відповідачів виниклої заборгованості, районний суд виходив з ненадання позивачем жодних доказів у підтвердження належного повідомлення боржника щодо переходу відповідних прав від первинного кредитора до нього як нового кредитора. З вказаним висновком районного суду погодитись не можна, з огляду на наступне. Згідно ст.ст. 509, 526, 610, 625, 1054 ЦК України, цивільні права та обов'язки, виникають, зокрема, з договорів, і повинні належно виконуватися; позичальник зобов'язаний повернути кредитору усе заборговане на умовах, передбачених договором і законом, а кредитор управі вимагати виконання порушеного зобов'язання. Статтею 516 ЦК України визначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 8.1 Договору про іпотечний кредит, позичальник проінформований та згоден, що права вимоги за цим договором можуть бути відступлені Державній іпотечній установі. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] неодноразово сплачувала на рахунок Державної іпотечної установи чергові платежі за кредитом, що свідчить про її обізнаність про нового кредитора, оскільки вказані платежі надходили, саме на банківські реквізити позивача, а не первісного кредитора. Крім того, згідно ст.. 517 ЦК України, боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Однак, це не звільняє боржника від виконання свого обов'язку перед первинним кредитором. Районний суд, на зазначене не звернув уваги та не надав належної оцінки тому факту, що [PERSON] платежі за своїми борговими зобов'язаннями вчасно не сплачувала ні первинному кредиторові, ні новому, що свідчить про неналежне виконання нею зобов'язань. Оскільки, згідно умов Договору відступлення Банк передав іпотечній установі всі права вимоги за кредитним договором та іпотечним договором, включаючи суми непогашеної заборгованості за основним боргом, відсотками, пені та штрафів, позивач з моменту підписання договору відступлення має законне право вимоги до відповідачів. Враховуючи зазначені норми закону, а також те, що [PERSON] належним чином не виконує взяті на себе кредитні зобов'язання, виконання яких забезпечене порукою, сплачує платежі із пропуском строків, визначених кредитним договором, свого розрахунку заборгованості не надала, судової економічної експертизи не заявила, хоча судом їй таке право роз'яснювалось, в зв'язку з чим не спростувала доводів позивача - апеляційний суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги Державної іпотечної установи та стягнути на її користь солідарно з [PERSON], [PERSON] виниклу станом на 28 липня 2015 року заборгованість за договором про іпотечний кредит в розмірі 314081,11 грн., яка складається з: 288888,72 грн. - сума заборгованості за кредитом, 17991,12 грн. - прострочені відсотки за користування кредитом, 2474,71 грн. - пеня, 4726,56 грн. - інфляційні витрати. Суд першої інстанції, в порушення ст.ст. 212-215 ЦПК України, на вказані положення закону уваги не звернув, не з'ясував належним чином обставин справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зокрема, залишив без уваги те, що згідно умов Договору про іпотечний кредит, позичальник проінформований та згоден, що права вимоги за цим договором можуть бути відступлені Державній іпотечній установі, не перевірив наданий позивачем розрахунок заборгованості, в зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Рішення як незаконне підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог Державної іпотечної установи.

Outcome: approved