Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-26 00:00:00

В березні 2019 року [PERSON] , через свого представника - адвоката Колісника Б.О., звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позовні вимоги мотивує тим, що 16.11.2016 року [PERSON] отримав від позивача в позику грошові кошти в сумі 8 000,00 доларів США с роком повернення до 15.12.2016 року, про що склав власноручно розписку. У вказаний строк кошти відповідач не повернув та незважаючи на неодноразові звернення позивача повернути кошти в добровільному порядку, від даних дій відмовляється. Окрім того, позичальник зобов`язаний сплатити 3% річних, які складають 528,65 доларів США. А тому, позивач змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Ухвалою суду від 27 червня 2019 року в задоволенні клопотання предстаника відповідача про повернення позовної заяви відмовлено. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримує, просить їх задовльнити, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики в сумі 8 000,00 доларів США, 3% річних в сумі 528,65 доларів США , а всього - 8 528,65 доларів США. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнає посилаючись на їх безпідставність та необгрунтованість, просить відмовити в задовленні позову в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку. Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, згідно розписки від 16.11.2016 року [PERSON] отримав в борг 8000 доларів США та зобов`язався повернути до 15.12.2016 року, що підтверджується копією розписки (а.с. 7). В ході розгляду справи представником відповідача не заперечувався факт написання такої розписки, але заперечувався факт отримання грошових коштів саме в сумі 8000 доларів США. В борг відповідач отримав суму приблизно 2000 доларів США. Таким чином, відповідач [PERSON] зобов`язання по поверненню грошових коштів у визначений сторонами строк, і на час розгляду справи не виконав, що також не заперечується представником відповідача. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з положеннями ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. В порядку ч.ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з положеннями ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Виходячи з наведених вище норм матеріального права, визначальним фактором при визначенні правовідносин позики є визначення розписки як боргового документа. Борговим документом або документом, що підтверджує факт укладення договору позики, має бути документ в якому визначені основні характеристики договору позики згідно з положеннями ст.1046 ЦК України. Таким чином, наявність у розписках визначеного обов`язку позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) дає можливість визначення правовідносин, що виникли між сторонами як з договору позики. Отже, визначаючи характер правовідносин між сторонами та, беручи до уваги зміст розписки, суд приходить до висновку, що між сторонами було укладено договір позики, за яким обов`язок відповідача повернути позивачеві грошові кошти, зазначені в розписці. У матеріалах справи відсутні дані щодо виконання відповідачем обов`язку повернення коштів. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. На виконання вимог ст. 81 ЦПК України, представником відповідача не надано жодного доказу на підтвердження того, факту, що відповідачем було отримано в борг меншу суму грошових коштів, ніж вказана в розписці. Дане грошове зобов`язання виражено з використання іноземної валюти, що виходячи з положень ст. 533 ЦК України не забороняється. Положення ч. 1 ст. 533 ЦК України передбачають, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Але ч.2 цієї норми законодавства вказує на те, що сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Разом з цим положення ст. 1046 ЦК України визначають обов`язок позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Так, з огляду на положення частини першої ст. 1046 ЦК України, а також частини першої ст. 1049 ЦК України, суд приходить до висновку, що належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та у тій самій валюті, яка визначена договором позики. У зв`язку з порушенням відповідачем строків виконання зобов`язання (прострочення виконання грошового зобов`язання) у позивача виникло право на стягнення 3 % річних від простроченої суми, в порядку визначеному ч. 2 ст. 625 ЦК України. Суд, погоджується з розрахунком позивача 3 % річних, що відповідає періоду прострочення у 804 дні, здійснений за формулою 8000* 3% : 365 *804 і становить 528, 65 доларів США. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, на користь позивача підлягає стягненню сплачений під час подачі до суду судовий збір в розмірі 2311 грн. 27 коп. Одночасно із цим, стягненню не підлягають витрати на професійну правничу допомогу, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджують факт понесення даних витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved