Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

Васильківський міжрайонний прокурор Київської області звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив: 1) визнати незаконним і скасувати рішення [PERSON] селищної ради № 98-05-V від 11.09.06 в частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки; 2) визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 702248, виданий на імя [PERSON] на земельну ділянку площею 0.1020 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 3221455300:01:010:0413, яка розташована по вул. Посольська, 15 в смт. Глеваха Васильківського району Київської області, та скасувати його державну реєстрацію; 3) визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 819222, виданий на імя [PERSON] з відміткою про перехід права власності на дану земельну ділянку до [PERSON] та [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1020 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 3221455300:01:010:0413, яка розташована по вул. Посольська, 15 в смт. Глеваха Васильківського району Київської області, та скасувати його державну реєстрацію; 4) визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 942813, виданий на імя [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0510 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 3221455300:01:010:1111, яка розташована по вул. Посольська, 15 в смт. Глеваха Васильківського району Київської області, та скасувати його державну реєстрацію; 5) визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 611332, виданий на імя [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0510 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 3221455300:01:010:1106, яка розташована по вул. Посольська в смт. Глеваха Васильківського району Київської області, та скасувати його державну реєстрацію; 6) витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] управління Держземагентства у Київській області та Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» земельну ділянку площею 0,0510 га кадастровий номер 3221455300:01:010:1111 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд яка розташована по вул. Посольська, 15 в смт. Глеваха Васильківського району Київської області; 7) витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] управління Держземагентства у Київській області та Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» земельну ділянку площею 0,0510 га кадастровий номер 3221455300:01:010:1106, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд яка розташована по вул. Посольська в смт. Глеваха Васильківського району Київської області; 8) визнати відсутнім право власності [PERSON] та [PERSON] на земельні ділянки із кадастровими номерами 3221455300:01:010:1111 та 3221455300:01:010:1106. Позовні вимоги прокурора мотивовані тим, що Державному підприємству Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України (далі - ДП ДСВ ІФРГ НАН України) 20.05.02 видано державний акт на право постійного користування землею серія ІІ-КВ № 001432-270, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 102. Прокурор зазначає, що [PERSON] селищною радою здійснювалось розпорядження землями ДП ДСВ ІФРГ НАН України. Зокрема, рішенням [PERSON] селищної ради № 98-05-V від 11.09.06 передано [PERSON] у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, яка розташована по вул. Посольська в смт. Глеваха Васильківського району, а в наступному ним отримано державний акт серії ЯД № 702248 від 08.02.07 на право власності на земельну ділянку площею 0,1020 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 3221455300:01:010:0413. У подальшому, 16.05.07 [PERSON] відчужив [PERSON] земельну ділянку площею 0,1020 га з кадастровим номером 3221455300:01:010:0413. В наступному, 15.02.11 між [PERSON] відчужено земельну ділянку на користь [PERSON] і [PERSON] За умовами вказаного договору купівлі-продажу, [PERSON] та [PERSON] купили по 1/2 частині кожен в спільну часткову власність земельну ділянку. У подальшому, з однієї ділянки сформовано дві земельні ділянки із кадастровими номерами 3221455300:01:010:1111 та 3221455300:01:010:1106 площею 0,0510 га та 0,0510 га відповідно. Прокурор зазначає, що прийняття рішення [PERSON] селищної ради про передачу у власність земельної ділянки, отримання громадянами державних актів на право власності на земельні ділянки, а також подальше відчуження такої ділянки проведено незаконно. Прокурор стверджує, що спірне рішення [PERSON] селищної ради є незаконним, оскільки згідно інформації Управління Держземагентства у Васильківському районі земельні ділянки з кадастровими номерами 3221455300:01:010:1111 та 3221455300:01:010:1106 мають перетин із земельними ділянками ДП «ДСВ ІФРГ НАН України». Національна академія наук України не погоджувала вилучення ані земельної ділянки з кадастровим номером 3221455300:01:010:0413, ані ділянок з кадастровими номерами 3221455300:01:010:1111 та 3221455300:01:010:1106. Прокурор вказує, що [PERSON] селищна рада прийнявши спірне рішення, діяла в порушення ст.ст. 84, 149 Земельного кодексу України, ч. 3 ст. 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу». У звязку з чим вищевказане рішення [PERSON] селищної ради є незаконним та підлягає скасуванню. Окрім того, правомірність видачі державного акту на право власності на спірні земельні ділянки безпосередньо залежить від законності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого такі державні акти видавалися. Зважаючи на те, державні акти на право власності на спірні земельні ділянки, які зареєстровані у встановленому законом порядку, а тому відновити становище, яке існувало до порушення, можливо здійснити в порядку ст.ст. 16, 21, 387, 388, 393, 396 Цивільного кодексу України, ст. 152, 153, 155 Земельного кодексу України лише шляхом визнання недійсними таких державних актів на право власності на земельні ділянки, скасуванням їх державної реєстрації та витребуванням земельних ділянок у державну власність. Прокурор посилається не те, що звернення з вказаним позовом до суду викликано необхідністю захисту інтересів держави, в особі [PERSON] управління Держзмагентства у Київській області та ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», адже грубо порушено право державної власності на землі сільськогосподарського призначення, які відповідно до ст.ст. 13, 14 Конституції України знаходяться під особливою охороною держави та які не можуть передаватися з державної у приватну власність, а також з метою захисту прав на землю постійного землекористувача, оскільки спірна ділянка протиправно вибула із державної власності. Прокурор в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити та заперечив проти застосування строків позовної давності, про які заявив [PERSON] Позивачі, належним чином повідомлені, в судове засідання не зявилися. Відповідач [PERSON] селищна рада Васильківського району Київської області, належним чином повідомлена, в судове засідання не зявилася. Відповідач [PERSON] проти позову заперечила, просила відмовити в його задоволенні. Також відповідач зазначила, що у нотаріуса питань щодо законності правочину за яким придбана земельна ділянка не виникало. Відповідач [PERSON] проти позову заперечив, просив відмовити в його задоволенні. Також відповідач зазначив, що у нотаріуса питань щодо законності правочину за яким придбана земельна ділянка не виникало. Третя особа [PERSON] вважається повідомленим належним чином, в судове засідання не зявився. Третя особа [PERSON] проти задоволення позову заперечив, просив відмовити в його задоволенні. Також відповідач зазначила, що у нотаріуса питань щодо законності правочину за яким придбана земельна ділянка не виникало. В минулому судовому засіданні усно просив застосувати строк позовної давності, без обґрунтування та зазначення дати коли позивачі дізналися або мали дізнатися про порушення їх прав. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Судом установлено, що ДП ДСВ ІФРГ НАН України 20.05.2002 видано державний акт на право постійного користування землею серія ІІ-КВ № 001432-270, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 102. Вказаний державний акт виготовлено на підставі технічної документації по складанню державного акту на право постійного користування землею, копія якого міститься в матеріалах справи. Координати меж зазначеної земельної ділянки відновлено, згідно Науково-технічного звіту з виконання робіт за темою «Відновлення значень координат меж земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні в ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» виконаного Науково-дослідним інститутом геодезії і картографії. Рішенням господарського суду Київської області від 21.04.2010 року задоволено подання Васильківського міжрайонного прокурора про перегляд рішення цього суду від 30-31.12.2008 року за нововиявленими обставинами, скасовано рішення господарського суду Київської області від 30-31.12.2008 року та прийнято нове рішення, яким в позові [PERSON] селищної ради відмовлено в повному обсязі. Постановою від 23.06.2011 року Вищим господарським судом України розглянуто касаційну скаргу селищної ради та винесено постанову у справі № 18/595-08/17/4, якою касаційну скаргу [PERSON] селищної ради залишено без задоволення, а постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 02.07.2010 року залишено без змін. Рішенням [PERSON] селищної ради Васильківського району Київської області № 98-05-V від 11.09.2006 року (спірне рішення) передано [PERSON] у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, яка розташована по вул. Посольська в смт. Глеваха Васильківського району. На підставі вищевказаного рішення селищної ради, [PERSON] видано державний акт серії ЯД № 702248 від 08.02.2007 року на право власності на земельну ділянку площею 0,1020 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 3221455300:01:010:0413. Вказаний державний акт виготовлено на підставі технічної документації, копія якої міститься в матеріалах справи. У подальшому, 16.05.07 [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу відчужив [PERSON] земельну ділянку площею 0,1020 га з кадастровим номером 3221455300:01:010:0413. Управлінням Держкомзему у Васильківському районі зареєстровано та видано [PERSON] державний акт серії ЯЕ № 819222 на право власності на земельну ділянку площею 0,1020 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 3221455300:01:010:0413. Разом з тим, 15.02.2011 року між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 3221455300:01:010:0413. За умовами вказаного договору купівлі-продажу, [PERSON] та [PERSON] купили по 1/2 частині кожен в спільну часткову власність земельну ділянку загальною площею 0,1020 га, яка розташована по вул. Посольська в смт. Глеваха Васильківського району, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3221455300:01:010:0413. За таких обставин, на державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 819222 приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області та Управлінням Держкомзему у Васильківському районі проставлено відмітку про перехід права спільної часткової власності на вказану земельну ділянку до [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частини ділянки кожному. Згідно умов договору купівлі-продажу цієї земельної ділянки загальна ринкова вартість останньої становить 50123,00 грн. У подальшому, на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки та заяви [PERSON] і [PERSON] реєстрові №№ 1295, 1296 про поділ земельної ділянки з кадастровим номером 3221455300:01:010:0413 сформовано дві земельні ділянки із кадастровими номерами 3221455300:01:010:1111 та 3221455300:01:010:1106 площею 0,0510 га та 0,0510 га відповідно. Таким чином, Управлінням Держкомзему у Васильківському районі за наслідками поділу земельної ділянки видані наступні державні акти: - серії ЯМ № 942813 від 24.09.2012 року на право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0510 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 3221455300:01:010:1111, яка розташована по вул. Посольська, 15 в смт. Глеваха Васильківського району; - серії ЯМ № 611332 від 04.10.2012 року на право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0510 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 3221455300:01:010:1106, яка розташована по вул. Посольська в смт. Глеваха Васильківського району. Згідно листа Управляння Держземагентства у Васильківському районі від 05.01.2015 року № 10-1009-0.2-2/г-15 останнім повідомлено Васильківську міжрайонну прокуратуру про те, що земельні ділянки із кадастровими номерами, які зазначені в додатку до цього листа, мають перетин із земельними ділянками ДП ДСВ ІФРГ НАН України, згідно обмінних файлів. Серед вказаних земельних ділянок є земельні ділянки із кадастровими номерами 3221455300:01:010:1111 та 3221455300:01:010:1106. [PERSON] Управління Держземагенства у Київській області на адресу Васильківської міжрайонної прокуратури Київської області надано графічне зображення (викопіювання) із зазначенням місць взаємного розташування земельної ділянки ДП ДСВ ІФРГ НАН України та земельної ділянки наданої [PERSON], а в наступному розділеної на дві земельних ділянки, з яких вбачається, що земельні ділянки із кадастровими номерами 3221455300:01:010:1111 та 3221455300:01:010:1106 мають перетин із земельною ділянкою наданої ДП ДСВ ІФРГ НАН України. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі Спорронг і Льоннрот проти Швеції від 23 вересня 1982 року, Новоселецький проти України від 11 березня 2003 року, Федоренко проти України від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. У справі Федоренко проти України, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що заявник мав щонайменше законні сподівання на дохід відповідно до пункту договору про доларовий еквівалент суми в гривні, і це сподівання може вважатися майном у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Європейський суд з прав людини також констатував, що дії управління юстиції (органу влади) можна розцінити як такі, що звели нанівець законні сподівання заявника за договором і позбавили його, зокрема, умови, на яку він погодився під час укладання договору. За таких обставин Європейський суд зробив висновок, що в цій справі мало місце непропорційне втручання в мирне володіння своїм майном, а отже було порушено ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. За обставинами справи Стретч проти Сполученого Королівства (рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року) заявник в 1969 році уклав договір оренди земельної ділянки строком на 22 роки. Відповідно до умов цього договору він за власні кошти побудував на цій земельній ділянці кілька будівель для легкої промисловості, які здав в суборенду. Договір оренди також надавав йому право в подальшому продовжити оренду ще на 21 рік. У 1990 році заявник повідомив місцеву владу про намір продовжити договір оренди, в процесі переговорів він погодився на збільшення орендної плати. Однак, орган місцевої влади повідомив заявника, що продовження договору оренди відбутися не може, оскільки, погодившись з умовою договору про можливість його пролонгації орган місцевої влади перевищив свої повноваження. Застосовуючи положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції до обставин цієї справи Європейський суд з праві людини вказав на таке. Заявник погодився з умовами договору оренди з огляду на те, що надалі він зможе продовжити термін його дії, і жодна із сторін не знала, що існувала якась юридична перешкода цій умові. У ситуації, яка склалася, заявник мав право, принаймні, очікувати на законних підставах, що він зможе продовжити термін дії договору, і таке очікування можна вважати в цілях застосування положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції складовою частиною його права власності, наданого йому за договором оренди. Дії місцевої влади Європейський суд з прав людини розцінив як порушення права заявника на законне очікування виконання певних умов і, таким чином, вони утворювали акт втручання у реалізацію його права власності. Вирішуючи питання про те, чи був дотриманий сторонами справедливий баланс між інтересами суспільства та правами заявника Європейський суд з прав людини відзначив, що місцева влада отримала узгоджену з заявником орендну плату і не стояло питання про те, що дії органу влади були спрямовані проти інтересів суспільства чи що порушувалися інтереси якоїсь третьої сторони, або що продовження терміну оренди могло бути всупереч з якою-небудь передбаченою законом функцією органу влади. Оскільки сама місцева влада при укладенні договору вважала, що вона має право продовжити термін його дії, то заявник міг на розумних підставах сподіватися на виконання цих умов. Він не тільки мав право законного очікування отримання майбутніх доходів від зроблених ним капіталовкладень, але можливість продовження терміну дії договору оренди була важливим елементом його підприємницької діяльності з огляду на зобовязання, взяті ним на себе у звязку з експлуатацією побудованих будівель, і взагалі періоду часу, що скоротився, за який він міг розраховувати на відшкодування своїх витрат. За таких обставин цієї справи Європейський суд з прав людини виніс рішення на користь заявника. Однак у справі, яка розглядається, обставини справи є істотно відмінними. Так, як зазначав прокурор, відповідачі набули право власності на земельні ділянки незаконно, адже та була надана їх право попередникам у власність [PERSON] селищною радою Васильківського району Київської області (органом місцевого самоврядування), хоча земельна ділянка не перебувала у власності територіальної громади, яку представляла [PERSON] селищна рада. Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільнозначимого питання, оскільки на час розгляду справи існують три субєкта права (держава, ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», [PERSON], [PERSON]В.), кожному з яких належить речове право на спірні земельні ділянки, тобто права держави, ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» та права [PERSON], [PERSON] є взаємовиключними. Отже, прокурором ставиться питання про повернення у власність держави землі, яка вибула з її власності незаконно. Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п. 54 рішення). Отже, обставини справ «Федоренко проти України» і «Стретч проти Сполученого Королівства» та справи, яка розглядається, істотно різняться, а тому висновки щодо справедливої рівноваги між інтересами суспільства і особи в кожній з цих справ не можуть бути тотожними, а висновок Європейського суду з прав людини про порушення прав заявника у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» не може бути безумовним прецедентом при розгляді справи, яка розглядається. Отже, суд враховує правову позицію Верховного Суду України у справі за № 6-92цс13. Згідно ч. 1 ст. 24 ЗК України державним і комунальним сільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям надаються земельні ділянки із земель державної і комунальної власності у постійне користування для науково-дослідних, навчальних цілей та ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно до ст. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Положеннями ст. 125, 126 ЗК України (в редакції, що діяла на час видачі державного акту ДП ДСВ ІФРГ НАН України) передбачено, що право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Відповідно до ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Згідно з ч. 9 ст. 149 ЗК України, земельні ділянки - рілля державної власності, що перебувають у постійному користуванні можуть вилучатися лише Кабінетом Міністрів України. До того ж, відповідно до ч. 1 ст. 150 ЗК України, землі дослідних полів науково-дослідних установ і навчальних закладів відносяться до особливо цінних земель. Вилучення особливо цінних земель для несільськогосподарських потреб не допускається, за винятком випадків, визначених ч. 2 ст. 150 ЗК України. Згідно з ч. 2 ст. 150 ЗК України, земельні ділянки особливо цінних земель, що перебувають у державній або комунальній власності, можуть вилучатися за постановою Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення (викуп) земельної ділянки погоджується Верховною Радою України. Отже, у позивача є право постійного користування земельними ділянками на території [PERSON] селищної ради Васильківського району Київської області загальною площею 971,21 га. Національна академія наук України не погоджувала вилучення ані земельної ділянки з кадастровим номером 3221455300:01:010:0413, а ні ділянок з кадастровими номерами 3221455300:01:010:1111 та 3221455300:01:010:1106. Станом на момент прийняття рішення [PERSON] селищної ради № 98-05-V від 11.09.06 щодо передачі [PERSON] земельної ділянки з кадастровим номером 3221455300:01:010:0413 був дійсним державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 001432-270, виданого ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», та ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» було належним землекористувачем даних земель з категорією сільськогосподарського призначення, адже лише зі спливом понад 2 років було постановлено рішення господарського суду Київської області від 30-31.12.08 про вилучення з постійного користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» земельної ділянки площею 387,19 га та з інших питань. Крім того, суд виходить з того, що ст. 80 Земельного кодексу України закріплює субєктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є субєктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є субєктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, а держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є субєктом права власності на землі державної власності. Доказів того, що [PERSON] сільська рада Васильківського району Київської області мала право розпоряджатися спірною земельною ділянкою суду не надано. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] селищна рада прийнявши спірне рішення, в частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки, діяла в порушення ст.ст. 84, 116, 149 Земельного кодексу України, ч. 3 ст. 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу». У звязку з чим спірне рішення [PERSON] селищної ради є незаконним та підлягає скасуванню. Крім того, правомірність видачі державного акту на право власності на земельну ділянку безпосередньо залежить від законності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого такий державний акт видавався. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 25.06.14 у справі № 6-67цс14, від 06.02.13 у справі № 6-169цс12, від 19.06.13 у справі № 6-57цс13. Статтею 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. У відповідності до ст. 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Статтею 393 Цивільного кодексу України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. Особа, яка має речове право на чуже майно, відповідно до ст. 396 Цивільного кодексу України, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Окрім того, відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням прав володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Частиною 3 ст. 153 Земельного кодексу України передбачено, що способами захисту прав на земельні ділянки є визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування та застосування інших, передбачених законом, способів. Стаття 153 Земельного кодексу України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Згідно зі ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Правова позиція щодо визнання у судовому порядку недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки висловлена у постанові Верхового суду України від 22.10.12 у справі № 18/186-09/8. Так, суд зазначив, що у спорах, повязаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Окрім того, згідно ст. 228 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Згідно ч. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.09 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оскільки, рішення [PERSON] селищної ради, на підставі яких видавано та зареєстровано правовстановлюючі документи на спірну землю, є незаконним, а тому і самі державні акти на право власності на вказані земельні ділянки видані незаконно, а відповідно договір купівлі-продажу земельної ділянки не може вважатися законним та є нікчемним. Разом з тим, положеннями ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, а ч. 2 цієї статті визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений законом. Оскільки спосіб захисту, який обраний прокурором (яким заявлено вимогу про визнання відсутнім права власності на земельні ділянки кадастрові номери 3221455300:01:010:1111 та 3221455300:01:010:1106) не передбачено законодавством, то в задоволенні вказаної вимоги слід відмовити. Вимога прокурора про витребування на користь на користь [PERSON] управління Держземагентства у Київській області та ДП ДСВ ІФРГ НАН України у відповідачів земельних ділянок кадастрові номери 3221455300:01:010:1111 та 3221455300:01:010:1106 підлягає задоволенню частково, оскільки вказані земельні ділянки належить на праві постійного користування ДП ДСВ ІФРГ НАН України, і перебуває у володінні саме ДП ДСВ ІФРГ НАН України. При цьому витребування спірної земельної ділянки на користь [PERSON] управління Держземагентства у Київській області є необґрунтованим, оскільки спірна земельна ділянка у користуванні останнього не перебуває і задоволення позову в цій частині призведе до необхідності передачі однієї і тієї ж самої ділянки одночасно двом різних субєктам. Щодо усної заяви третьої особи про застосування строків позовної давності, то суд виходить з наступного. Приписами п. 4 ч. 1 ст. 268 Цивільного кодексу України було встановлено, що на вимогу власника або іншої особи визнання незаконним правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право позовна давність не поширюється. Однак, відповідно до ч. 2 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» № 4176-ІV від 20.12.11, пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України було виключено. При цьому, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України № 4176-ІV від 20.12.11 передбачено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» № 4176-ІV від 20.12.11 офіційно опублікований в газеті «Голос України» № 6 від 14.01.12. Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 4176-ІV від 20.12.11 визначено, що протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом, зокрема, про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи. Таким чином, виходячи з приписів Закону України № 4176-ІV від 20.12.11 на день звернення до суду із даним позовом (14.01.2015 року)строк позовної давності не сплив, а отже прокурором не пропущено строк позовної давності. Верховний Суд України 16.12.2015 у справі № 6-2510ц15 зазначив, що ст. 268 Цивільного кодексу України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема коли право власності або інше речове право держави порушено незаконним правовим актом органу місцевого самоврядування за позовами прокурора, заявленими в інтересах держави. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України під час розгляду 18.05.2016 справи № 6-3079цс15. За результатами розгляду справи № 6-209цс14 Верховний Суд України погодився з висновком судів попередніх інстанцій про відмову відповідачам у застосуванні наслідків спливу строків позовної давності на підставі п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України, чинного на час звернення позивача до суду. У цій справі сформовано правову позицію, відповідно до якої у разі заявлення стороною у спорі про застосування позовної давності до правовідносин, які на час їх виникнення регулювалися нормами матеріального права, що в подальшому змінені, вважається, що застосуванню підлягає та норма права, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, що є підставою для відмови у задоволенні заяви про застосування позовної давності щодо таких правовідносин. Крім того, постановою Верховного Суду України від 25.11.2015 у справі № 3-125гс15 за позовом прокурора в інтересах Міністерства оборони України до Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області про визнання незаконним і скасування рішення залишено без змін постанову Вищого господарського суду України від 17.12.2014 у справі № 908/2809/13. Суди дійшли висновку, що визначений законом загальний строк позовної давності за наведеними у п. 3 ч. 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 4176-ІV від 20.12.2011 вимогами слід рахувати з дати набрання чинності останнім, тобто з 15.01.2012, а отже, прокурором строку позовної давності не пропущено. Таким чином Верховний Суд України висловив правову позицію про відсутність підстав для застосування ст. 257, ч. 4 ст. 267 ЦК України та непоширення положень про позовну давність на заявлені позовні вимоги щодо витребування майна. Крім того, закон повязує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом обізнаності про вчинення порушення закону та порушення у звязку з цим прав та охоронюваних законом інтересів. Саме така правова позиція щодо правильності застосування вказаної норми закону міститься в постановах від 02.09.2008 (справа № 3-3376к08) і 20.08.2013 (справа № 3-18гс13) та ухвалі Верховного Суду України від 25.04.2012 (справа № 6-15350вов10), правові висновки якого обовязкові для всіх судів України згідно ст. 360-7 ЦПК України. У даному випадку, підставою предявлення відповідної позовної заяви в інтересах держави, в особі [PERSON] управління Держземагентства у Київській області, ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» була інформація Управління Держземагентства у Васильківському районі від 05.01.15 про земельні ділянки, які мають перетин із земельними ділянками ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», що належать останньому відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 001432-270 від 20.05.02. Згідно зі ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, норми, установлені положення ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України щодо початку перебігу позовної давності, поширюються на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, перебіг позовної давності в такому разі починається від дня, коли прокурор як самостійний учасник цивільного процесу довідався або міг довідатися про порушення інтересів держави. Окрім того, враховуючи інформацію територіальних органів Держземагентства України, інтереси яких також представляє та захищає міжрайонна прокуратура щодо накладення спірних земельних ділянок на землі постійного землекористувача ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», Васильківською міжрайонною прокуратурою предявлено дану позовну заяву у межах строків звернення до суду, а саме у межах трьох років коли стало відомо власнику про порушені права на землю державної власності. Враховуючи викладене та

Outcome: partial