Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

В березні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], про звернення стягнення, яким просив звернути стягнення на квартиру загальною площею 74,30 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № DNUHGI0000006750 від 02.04.2008 року) Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ 14360570) з урахуванням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки та виселити відповідачка та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: [ADDRESS], зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України, до повноважень якого входить питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири та стягнути з відповідача всі понесені позивачем судові витрати по справі. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що відповідно до укладеного договору № DNUHGI0000006750 від 02.04.2008 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 530250 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00% з кінцевим терміном повернення 02.04.2020 року. Відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 04.02.2013 року має заборгованість у розмірі 1 908 403 грн. 86 коп., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 522 217 грн. 80 коп.; 676 621 грн. 89 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 709 564 грн. 17 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем було укладено 02.04.2008 року договір іпотеки № DNUHGI0000006750, згідно якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 74,30 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Оскільки відповідач в добровільному порядку не погашає заборгованість за кредитним договором, то позивач вимушений звернутися з даним позовом до суду. В судовому засіданні представник позивача Дементьєва О.М. позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх, посилаючись на підстави, зазначені у позовній заяві. Представник відповідачка [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила відмовити в задоволенні позову повністю, а також просила до стягнення з відповідача штрафу застосувати строку позовної давності. Вислухавши сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного договору № DNUHGI0000006750 від 02.04.2008 року між позивачем та [PERSON], відповідач отримав кредит у розмірі 530 250 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00% з кінцевим терміном повернення 02.04.2020 року (а.с.14-21). Відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. В порушення умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. Відповідно до п.1.3 кредитного договору зазначено, що позичальник зобов'язується не пізніше 02.04.2020 року повернути банку суму наданих кредитних коштів в повному обсязі, сплачувати проценти за користування кредитними коштами. Згідно п.6.2 кредитного договору та у відповідності ст. 212 ЦК України при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує кредитору відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі від 15 % річних нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Відповідно до п. 6.4 кредитного договору при порушення позивальником будь-якого зобов`язання, передбачених п.п. 2.4, 6.2 даного договору, кредитор має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити кредитору пеню в розмірі 0,15 від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором [PERSON] станом на 04.02.2013 року має заборгованість у розмірі 1 908 403 грн. 86 коп., яка складається з наступного: заборгованість за тілом кредита - 522 217 грн. 80 коп.; заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 676 621 грн. 89 коп.; 709 564 грн. 17 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором (а.с.8-9). Як вбачається з наданого банком розрахунку заборгованості (а.с.7, 8, 9) суму пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором розрахована за період з 02.04.2008 року по 04.02.2013 року. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а у відповідності до ст. 258 ЦК України спеціальна позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В судовому засіданні представник відповідача просила застосувати строки позовної давності до стягнення пені. Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги подані до суду 04.03.2013 року, а тому заборгованість відповідача щодо пені за несвоєчасне виконання зобов'язань повинна бути розрахована у межах одного року до звернення з цими вимогами до суду. Тому суд приходить до висновку, що пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором повинна буди розрахована за період з 04.03.2012 року по 04.02.2013 року, та складатиме згідно наданого розрахунку 318 295 грн. 04 коп. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] 02.04.2008 року було укладено договір іпотеки № DNUHGI0000006750, згідно якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 74,30 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.14-21). Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу (а.с.34-35). Відповідно до ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Відповідно до ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно зі ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів. У відповідності до ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі часткового виконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі. Згідно ст. 592 ЦК України, заставодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, а якщо його вимога не буде задоволена,- звернути стягнення на предмет застави у випадках, встановлених договором. У відповідності до ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно ст.ст. 33, 35 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення у не менш ніж тридцятиденний строк. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення на предмет іпотеки. Відповідачу надсилалося повідомлення про порушення забезпеченого обтяження зобов'язання (а.с.10). В даному повідомленні позивач повідомив відповідача про непогашену заборгованість за кредитним договором № DNUHGI0000006750 від 02.04.2008 року, в якому запропонував [PERSON] на протязі 30 календарних днів погасити заборгованість за вищевказаним кредитним договором, та попередив, що у разі невиконання вимоги банку та непогашення заборгованості на протязі 30 календарних днів, банк розпочне звернення стягнення на заставлене майно - квартиру [ADDRESS]. Але, як вбачається з матеріалів справи, відповідач на дані повідомлення не прореагувала та на сьогоднішній день має непогашену заборгованість. Таким чином, оскільки [PERSON] порушив умови кредитного договору, добровільно в строк не сплатили заборгованість за договором забезпеченим іпотекою, то суд вважає за необхідне звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру загальною площею 74,30 кв. м., яка знаходиться у [ADDRESS] в межах загальної суми заборгованості у розмірі 1 517 134 грн. 73 коп. Відповідно до ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Таким чином, суд вважає, що в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № DNUHGI0000006750 від 02.04.2008 року, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], в розмірі 1517134 грн. 73 коп., можливо звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № DNUHGI0000006750 від 02.04.2008 року, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 02.04.2008 року, реєстровий № 133, - квартиру [ADDRESS] продажу вказаного предмету іпотеки. В той же час вимоги про виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані і проживають в даному домоволодінні зі зняттям з реєстрації не можуть бути задоволені з наступних підстав. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення, а згідно ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. У відповідності до ч. 3 ст. 109 ЖК України, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оскільки позивачем не виконана процедура добровільного врегулювання спору, як це передбачає закон, а тому виселення не може вирішуватися у судовому порядку, і з цих підстав у задоволенні в частині позовних вимог про виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані і проживають у будинку (квартирі), розташованої за адресою: [ADDRESS] слід відмовити. Суд не бере до уваги посилання представника позивача на той факт, що відповідачі повідомлялися про добровільне звільнення, на підтвердження чого у матеріали справи надано копію листа, який надсилався відповідачеві та копію реєстру про відправку (а.с.10-13), тому що дані посилання є безпідставними та не обгрунтованими, оскільки ст. 109 ЖК України передбачає добровільне звільнення спірного приміщення протягом одного місяця з дня отримання даної вимоги. В судовому засіданні представник відповідача зазначив, що відповідач такої вимоги не отримував. А інших належних та допустимих доказів отримання відповідачем даної вимоги, позивачем не надано. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача сплачені та підтверджені документально судові витрати у розмірі 3 441 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial