Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

в березні 2020 року [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, згідно з яким, враховуючи уточнену позовну заяву, подану до суду у вересні 2020 року, просила: 1)визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] матері позивача - [PERSON] , [INFO] , право власності на квартиру за [ADDRESS] , загальною площею 58,2 кв.м., житловою площею 39,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 569181980000; 2)витребувати на користь [PERSON] з володіння [PERSON] квартиру за [ADDRESS] , загальною площею 58,2 кв.м., житловою площею 39,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 569181980000; 3) припинити реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за гр. [PERSON] , індексний номер рішення 19182710 від 09.02.2015 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 569181980000, приватний нотаріус Кударенко В.М., запис про право власності № 8655093 в Реєстрі прав власності на нерухоме майно; 4) припинити реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , індексний номер рішення 19187505 від 09.02.2015 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 569181980000, приватний нотаріус Кударенко В.М., запис про право власності № 8657112 в Реєстрі права власності на нерухоме майно. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , після смерті якої залишилося спадкове майно у вигляді квартири [ADDRESS] . При цьому, будучи єдиним спадкоємцем майна [PERSON] згідно з заповітом останньої від 09.02.1999 року, 28.03.2019 року позивачем було подано заяву про прийняття спадщини до Першої київської державної нотаріальної контори, про що свідчить витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі за № 55658147 від 28.03.2019 року. Також, позивачем було отримано від Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» у відповідь на його запит інформаційну довідку КВ-2019 № 24909, згідно з якою квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві власності за [PERSON] на підставі договору дарування від 29.01.1993 року за № 20-1754, дата проведення реєстрації в БТІ - 10.03.1993 року за реєстровим номером 26/30291. Разом з тим, постановою державного нотаріуса Ковтюк А.І. від 06.09.2019 року позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки право власності на спадкове майно зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 09.02.2015 року за № 279, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. Крім того, як було встановлено під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12019100100007801, розпочатому на підставі заяви позивача про вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, вперше право власності на спірну квартиру зареєстровано 09.02.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. (рішення про державну реєстрацію № 19182710 від 09.02.2019 року, № запису про право власності 8655093, об`єкт нерухомого майна № 569181980000) за [PERSON] на підставі заяви № 101171149 від 09.02.2015 року та договору купівлі-продажу квартири від 20.10.2004 року, нібито посвідченого приватним нотаріусом Соловйовою Н.А. між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] . У свою чергу, позивач вказує, що вищенаведені правочини є нікчемними в силу наступних обставин, а саме: оскільки згідно з відповіддю КП КМР «КМБТІ» від 19.09.2019 року за № 062/14-12840 (И-2019), згідно з якою об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , на праві власності зареєстрований за [PERSON] не був, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. із запитом про надання інформації, за ким зареєстровано право власності на цей об`єкт, до Бюро не зверталася, а у період з 11.03.1993 року по 31.12.2012 року реєстрація права власності на об`єкт не проводилася; відповідно до відповіді ГТУЮ у м. Києві від 18.10.2019 року за № 16625/4-19 нотаріальна дія за реєстровим номером 1915 була вчинена приватним нотаріусом Соловйовою Н.А. 29.03.2004 року, при цьому нотаріальний бланк ВВМ № 287057 використаний при посвідченні договору дарування за № 7307 від 20.10.2004 року за участю інших фізичних осіб; згідно з відповіддю ГТУЮ у м. Києві від 08.10.2019 року за № 16625/4-19 приватний нотаріус Соловйова Н.А. припинила свою діяльність відповідно до наказу ГТУЮ у м. Києві за № 822/6 від 02.12.2016 року, а приватний нотаріус Кударенко В.М. - відповідно до наказу ГТУЮ у м. Києві № 537/6 від 19.08.2019 року, документи до архіву не передавала. Тобто, враховуючи те, що [PERSON] не відчужувала належне їй за життя майно, позивачка вказує на наявність підстав вважати вищенаведені правочини нікчемними та такими, що були спрямовані на порушення її права на спадкове майно, як спадкоємця. Ухвалою від 16.03.2020 року було відкрито провадження у справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 05.10.2020 року позовну заяву залишено без руху. 19.10.2020 року до суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про застосування строку позовної давності до позову про витребування майна з чужого незаконного володіння. Ухвалою від 09.11.2020 року закрито підготовче засідання та призначено до судового розгляду по суті. 09.11.2020 року до суду від Першої київської державної нотаріальної контори надійшли копії матеріалів спадкової справи № 398/2019 після померлої [INFO] [PERSON] 23.02.2020 року до суду надійшло клопотання позивача про долучення до матеріалів справи копії матеріалів кримінального провадження № 12019100100007801. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Представник відповідача щодо задоволення позову заперечував та просив відмовити у його задоволення з підстав пропуску позивачем строків позовної давності для звернення до суду з цим позовом. Вислухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Так, перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 09.02.1999 року [PERSON] було складено заповіт, за яким вона заповідала все своє майно доньці - позивачу у справі [PERSON] . Вказаний заповіт було посвідчено державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за №22-626. Згідно з інформаційною довідкою Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» КВ-2019 № 24909 на праві власності за [PERSON] на підставі договору дарування від 29.01.1993 року за № 20-1754 зареєстрована, квартира [ADDRESS] , дата проведення реєстрації в БТІ - 10.03.1993 року за реєстровим номером 26/30291. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] . 28.03.2019 року позивачем було подано заяву про прийняття спадщини до Першої київської державної нотаріальної контори, про що свідчать матеріали спадкової справи № 398/2019 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] . Однак, постановою державного нотаріуса Ковтюк А.І. від 06.09.2019 року позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки право власності на спадкове майно зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 09.02.2015 року за № 279, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. Крім того, як було встановлено під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12019100100007801, розпочатому на підставі заяви позивача про вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, вперше право власності на спірну квартиру зареєстровано 09.02.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. (рішення про державну реєстрацію № 19182710 від 09.02.2019 року, № запису про право власності 8655093, об`єкт нерухомого майна № 569181980000) за [PERSON] на підставі заяви № 101171149 від 09.02.2015 року та договору купівлі-продажу квартири від 20.10.2004 року, нібито посвідченого приватним нотаріусом Соловйовою Н.А. між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] . Разом з тим, як встановлено у судовому засіданні з копій матеріалів кримінального провадження № 12019100100007801, [PERSON] не підписувала договір купівлі-продажу від 20.10.2014 року щодо купівлі-продажу спірної квартири, про що свідчить висновок експерта від 15.01.2021 року за № СЕ-19/111-20/61995-ПЧ за результатами почеркознавчої експертизи, проведеної у кримінальному № 12019100100007801 від 16.08.2019 року. Згідно з відповіддю КП КМР «КМБТІ» від 19.09.2019 року за № 062/14-12840 (И-2019), згідно з якою об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , на праві власності зареєстрований за [PERSON] не був, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. із запитом про надання інформації, за ким зареєстровано право власності на цей об`єкт, до Бюро не зверталася, а у період з 11.03.1993 року по 31.12.2012 року реєстрація права власності на об`єкт не проводилася. Відповідно до відповіді ГТУЮ у м. Києві від 18.10.2019 року за № 16625/4-19 нотаріальна дія за реєстровим номером 1915 була вчинена приватним нотаріусом Соловйовою Н.А. 29.03.2004 року, при цьому нотаріальний бланк ВВМ № 287057 використаний при посвідченні договору дарування за № 7307 від 20.10.2004 року за участю інших фізичних осіб. Також, згідно з відповіддю ГТУЮ у м. Києві від 08.10.2019 року за № 16625/4-19 приватний нотаріус Соловйова Н.А. припинила свою діяльність відповідно до наказу ГТУЮ у м. Києві за № 822/6 від 02.12.2016 року, а приватний нотаріус Кударенко В.М. - відповідно до наказу ГТУЮ у м. Києві № 537/6 від 19.08.2019 року, документи до архіву не передавала. Будь-яких доказів на спростування вищенаведених обставин стороною відповідачів надало не було. У свою чергу, згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, в розумінні положень ст. 215 ЦК України та з огляду на встановлені обставини справи, як договір від 20.10.2014 року, так і договір від 09.02.2015 року є недійсними, так як їх недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У такому разі визнання цих правочинів недійсними судом не вимагається. Водночас, відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, про що зазначено у ч.2 ст.1220 ЦК України. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Як зазначено в ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. З ч.1 ст.1270 ЦК України вбачається, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. При цьому, згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Отже, виходячи з аналізу вищенаведених положень закону, з часу прийняття спадщини спадкоємцю до дня її реєстрації належать речові права, тобто право володіння і користування спадщиною, яке підлягає захисту в суді у разі його порушення. Аналогічна правова позиція викладена в рішенні Верховного Суду України у справі №6-164цс12 від 23.01.2013 року. Таким чином, з огляду на те, що позивач не відмовлялась від спадщини, а згідно з довідкою Першої київської державної нотаріальної контори від 20.08.2019 року вона входить до кола спадкоємців після смерті [PERSON] , суд, з врахуванням вказаних вище положень закону та встановлених обставин справи, приходить до висновку про необхідність визнання за позивачем права власності на спірну квартиру, оскільки іншого способу захисту та поновлення права позивача на спірну квартиру не існує. Водночас, як встановлено в судовому засіданні, на даний час право власності на спірні квартиру зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 09.02.2015 року між нею та [PERSON] . Між тим, у відповідності до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребувано у нього. Як передбачено вимогами ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України. Таким чином, у відповідності до вимог ст.ст. 330, 388 ЦК України, право власності на майно, яке було відчужено поза волею власника, не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Крім того, на наявність права власності на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів купівлі-продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11.02.2015 року у справі №6-1цс15. Крім того, оскільки відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна, передбачене ст. 388 ЦК України, переходить до спадкоємців померлого. Таким чином, враховуючи ту обставину, що майно вибуло з володіння позивача як спадкоємця померлого власника не з його волі, і не з волі спадкодавця, суд вважає, що позивач, як спадкоємець майна, що залишилося після померлого власника, має право на витребування з незаконного володіння спірної квартири, що перебуває у власності [PERSON] . З урахуванням викладеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про витребування на її користь спірної квартири з володіння [PERSON] також підлягають задоволенню. Крім того, слід зазначити, що відповідно до положень ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Частиною 2 ст. 26 цього Закону встановлено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. При цьому, слід зазначити, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 року у справі № 909/968/16 від 11.09.2018 року зазначено, що у разі визнання недійсним договору, що стало підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав, слід одночасно заявляти вимогу про скасування вказаного рішення про державну реєстрацію прав. Такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту в даному випадку, оскільки за чинним ЦК України право власності виникає з моменту його реєстрації. Отже, враховуючи встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про припинення реєстрації права власності на спірну квартиру за [PERSON] (індексний номер рішення 19182710 від 09.02.2015 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 569181980000, приватний нотаріус Кударенко В.М., запис про право власності № 8655093 в Реєстрі прав власності на нерухоме майно) та за [PERSON] (індексний номер рішення 19187505 від 09.02.2015 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 569181980000, приватний нотаріус Кударенко В.М., запис про право власності № 8657112 в Реєстрі права власності на нерухоме майно) також підлягають задоволенню. При цьому, враховуючи те, що, як вбачається з матеріалів справи, лише у серпні 2019 року, а саме після звернення до нотаріуса позивач [PERSON] дізналась про порушення своїх спадкових прав, посилання відповідача на те, що позов пред`явлено поза межами трирічного строку позовної давності, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, адже вказаний позов подано до суду у березні 2020 року. При цьому, судові витрати розподілені відповідно до правил ст.141 ЦПК України, а тому підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 10 510,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved