Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-25 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23.05.2016 Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] уклали Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у розмірі 6296,64 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно з умовами Генеральної угоди відповідач зобов`язалась погашати заборгованість за кредитом, проценти за його використання, штраф, а також оплачувати пеню на умовах, передбачених Умовами та правилами за кожен день прострочення. Однак [PERSON] не виконувала умови Генеральної угоди, що призвело до виникнення заборгованості. Позивач є правонаступником прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» і з 21.05.2018 змінив організаційно-правову форму на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк». За таких підстав позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором станом на 19.12.2019 у сумі 10233,66 грн. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду від 07.04.2020 відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, роз`яснено сторонам порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання, направлено відповідачу копію позовної заяви з доданими до неї матеріалами. Позивач, належним чином повідомлений про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, клопотань про розгляд справи в іншому порядку не подавав, при зверненні до суду з даним позовом, подав заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності за наявними в матеріалах справи доказами. Відповідач, належним чином повідомлена про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, правом подання відзиву на позовну заяву не скористалась, клопотання про розгляд справи в іншому порядку не подавала. Вказане відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 8 ст. 178, ч. 5 ст. 279 ЦПК України дає суду підстави для розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується в п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а в ч. 1 ст. 626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Суд встановив, що 23.05.2016 сторони уклали Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (а.с. 10). Відповідно до п. 2.1. Генеральної угоди відповідачу надано кредит у розмірі 6296,64 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном погашення заборгованості 31.05.2018. У Генеральній угоді про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 23.05.2016 зазначено, що відповідач погодилася з тим, що ця угода разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком кредитний договір (а.с.10). До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 11-34). Згідно з розрахунком суми боргу заборгованість відповідача по кредитному договору станом на 19.12.2019 становить 10233,66 грн., а саме: 4861,78 грн. - заборгованість за кредитом; 2095,56 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 3276,32 грн. - заборгованість за пенею. Враховуючи, що відповідач не виконує взяті на себе за Генеральною угодою зобов`язання, а умовами Генеральної угоди передбачено повернення відповідачем кредиту, сплата відсотків за його користування, суд вважає, що позивачем доведені та обґрунтовані позовні вимоги щодо стягнення з [PERSON] на користь банку кредиту та відсотків за його користування. Однак щодо розміру відсотків, які підлягають стягненню, суд зазначає таке. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06.02.2019 у справі № 175/4753/15-ц. Так, умовами Генеральної угоди від 23.05.2016 встановлено, що розмір відсотків за користування кредитом становить 1,5 % щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом. Дата останнього погашення заборгованості за договором визначена сторонами 31.05.2018. Тобто саме ця дата є визначеним договором строком кредитування і лише в межах цього строку можуть стягуватися проценти за користування кредитом. Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором від 23.05.2016, укладеним між сторонами, сума відсотків у розмірі 2095,56 грн., яку просить стягнути з відповідача позивач, нарахована останнім станом на 19.12.2019. При цьому розмір таких відсотків станом на 31.05.2018, тобто на день закінчення строку кредитування становить 1329,82 грн. За таких обставин суд вважає, що обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, є вимоги позивача щодо стягнення кредиту у сумі 4861,78 грн. та відсотків у сумі 1329,82 грн. Щодо позовної вимоги в частині стягнення з відповідача пені, суд зазначає таке. Відповідно до п. 2.8 Генеральної угоди визначено, що при порушенні позичальником зобов`язань по сплаті кредиту, позичальник зобов`язаний сплатити Банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах та правилах за кожен день прострочення. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до даної норми закону при вирішенні даного спору суд враховував правову позицію, зазначену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім заборгованості за кредитом, процентів за користування кредитом, стягнути з відповідача пеню за несвоєчасну сплату кредиту. Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 23.05.2016, позивач посилається на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які є невід`ємною частиною Генеральної угоди. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов, який був наданий позивачем до позовної заяви, розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядках нарахування. Крім того, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що Умови та правила надання банківських послуг, неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин 23.05.2016 до моменту звернення до суду із вказаним позовом у березні 2020, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову. Також Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, який міститься в матеріалах даної справи, не містить підпису відповідача, тому його не можна розцінювати як частину Генеральної угоди, укладеної між сторонами 23.05.2016. При цьому у самій Генеральній угоді відсутні конкретні умови щодо розміру пені за порушення зобов`язання, а лише міститься посилання на Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір неустойки (пені) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Відтак відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. За таких обставин суд вважає, що вимоги щодо стягнення з відповідача пені є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення з відповідача кредитної заборгованості у сумі 6191,60 грн. (тобто 60,5 % від заявленої вимоги), то розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 1271,71 грн., а судовий збір у сумі 830,29 грн. суд покладає на позивача.

Outcome: partial