Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

АТ «Правекс Банк» звернувся до Троїцького районного суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення з відповідачів на користь банку заборгованості за кредитним договором у розмірі 9245,87 дол.США та судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 3401,06 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що 23.04.2007 між АТ «ПРАВЕКС-БАНК» та [PERSON] був укладений кредитний договір №06006-016/07Р, за умовами якого банк надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 15500,00 доларів США строком до 23.04.2032 зі сплатою 11,99% річних. Банк належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши відповідачу [PERSON] кредитні кошти на загальну суму 15500,00 доларів США. Відповідач допустив порушення своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, своєчасної сплати процентів за кредитним договором, а тому, згідно розрахунку заборгованості, станом на 20.02.2020 має заборгованість перед банком у розмірі 9245,87 доларів США, що становить 226737,39 грн., в тому числі: сума заборгованості за кредитом - 4658,09 доларів США, що за курсом НБУ станом на 20.02.2020 становить 114230,81 грн.; сума заборгованості за відсотками - 2817,92 доларів США, що за курсом НБУ станом на 20.02.2020 становить 69104,13 грн.; пеня - 1769,86 доларів США, що за курсом НБУ станом на 20.02.2020 становить 43402,45 грн. В якості забезпечення належного виконання [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором, між банком та відповідачем [PERSON] був укладений Договір поруки №06006-016/07Р від 23.04.2007, за умовами якого, [PERSON] зобов`язалася нести солідарну майнову відповідальність перед банком за виконання [PERSON] в повному обсязі зобов`язань за кредитним договором. Ухвалою судді Троїцького районного суду Луганської області від 30 березня 2020 року було відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою судді Троїцького районного суду Луганської області від 14 січня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач свого представника не направив, разом з позовною заявою надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника позивача на підставі наявних доказів та матеріалів, не заперечував проти винесення заочного рішення (т.1 а.с.8). Відповідач у судове засідання не з`явився, суду надав заяву про розгляд справи без його участі,позовні вимоги не визнає. У відзиві на позовну заяву (т.1 а.с.157-159) та запереченнях проти позову (т.2 а.с.36-39), відповідач [PERSON] , посилаючись на п.4.4. кредитного договору, зазначив, що строк користування кредитом сплив у серпні 2014 року, а тому просив суд застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволені позовних вимог. Крім того, вважає, що на час звернення позивача із позовною заявою, договір поруки є припиненим. Позивачем надано відповідь на відзив (т.1 а.с.182-186), відповідно до якого, останній не погоджується з доводами відповідача [PERSON] , та зазначає, що дострокове припинення строку виконання договору - це право банку, яким банк, після виникнення в позичальника прострочки по погашенню заборгованості, не скористався, а тому, строк дії договору не закінчився. Крім того, відповідач [PERSON] в період з 21.08.2014 по 27.04.2016 здійснював платежі на погашення заборгованості за кредитним договором, що свідчить про переривання строку позовної давності. Також, позивачем подавались позовні заяви про стягнення заборгованості із відповідачів у 2018 році в рамках спірного кредитного договору, які були повернуті позивачу у зв`язку з не усуненням недоліків, що також свідчить про переривання строку позовної давності. За таких умов, вважає, що позов пред`явлено в межах строку позовної давності та просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Суд не вбачає передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи, та враховуючи тривале знаходження справи у провадженні, з огляду на розумність строків розгляду справ, вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами, що повністю узгоджується з приписами статті 223 ЦПК України. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, на підставі частини другої статті 274 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 23 квітня 2007 року АКБ «Правекс Банк» (правонаступником якого є АТ «Правекс- Банк») і [PERSON] уклали кредитний договір №06006-016/07Р, за умовами якого Банк надав, а [PERSON] отримав кредитні кошти в сумі 15500 дол.США на споживчі потреби. Кредит надавався позичальнику на строк до 23 квітня 2032 року зі сплатою відсотків у розмірі 11,99% річних за користування кредитними коштами. Повертати кредитні кошти позичальник зобов`язався рівними частками щомісяця в сумі 52дол.США до 10 числа наступного місяця. Відсотки за користування кредитом також належало сплачувати щомісяця до 10 числа (т.1 а.с.9-15). В якості забезпечення належного виконання [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором, 23 квітня 2007 року між АКБ «Правекс Банк» (правонаступником якого є АТ «Правекс- Банк») та [PERSON] був укладений договір поруки, за яким [PERSON] взяла на себе зобов`язання відповісти солідарно за своєчасне та повне виконання [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором №06006-016/07Р від 23.04.2007 (т.1 а.с.16-17). Банк стверджує, що відповідачі допустили порушення своїх зобов`язань щодо своєчасної сплати процентів за користування кредитом, а тому, згідно з розрахунком заборгованості, станом на 20.02.2020 мають заборгованість у розмірі 9245,87 дол.США, що за курсом НБУ станом на 20.02.2020 становить 226737,39 грн., з яких: -сума заборгованості за кредитом - 4658,09 дол.США, що за курсом НБУ станом на 20.02.2020 становить 114230,81 грн.; -сума заборгованості за відсотками - 2817,92 дол.США, що за курсом НБУ станом на 20.02.2020 становить 69104,13 грн.; -розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків - 1769,86 дол.США, що за курсом НБУ станом на 20.02.2020 становить 43402,45 грн. (т.1 а.с.24-30). За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом частини першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Щодо строку виконання зобов`язань за кредитним договором №06006-016/07Р від 23.04.2007 (строку кредитування) суд зазначає таке. Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Умовами кредитного договору №06006-016/07Р від 23.04.2007, укладеного між позивачем та відповідачем [PERSON] , визначений кінцевий термін повернення основної заборгованості до 23 квітня 2032 року (пункт 1.2). Пунктом 4. 4 кредитного договору передбачено, що у випадку виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості за кредитом та за сплатою процентів за користування кредитом, строк користування кредитом, визначений пунктом 1.2 цього договору, припиняється достроково на десятий день місяця, наступного за місяцем, в якому виник факт прострочки. Про припинення строку користування кредитом банк письмово повідомляє позичальника. Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредиту, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, що також відповідає вимогам статті 1050 ЦК України. З аналізу змісту пункту 4.4 кредитного договору слідує, що безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання є виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості по кредиту та процентам за користування кредитом, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, так як у такому повідомленні банк не вимагає дострокового виконання зобов`язань. Виходячи з наведеного, у разі прострочення виконання позичальником своїх зобов`язань відбувається автоматична зміна строку виконання основного зобов`язання та така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України. Отже, якщо сторони договору визнали безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання саме виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, то така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України. Таке тлумачення та застосування вказаних умов договору відповідає висновкам Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 15 червня 2020 року у справі № 138/240/16-ц (провадження № 61-14987сво19), та практиці Верховного Суду, зокрема у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі №520/16945/15 (провадження № 61-6343св20); від 19 лютого 2020 року у справі № 372/2649/16-ц (провадження № 61-14471св18), від 09 вересня 2020 року по справі № 661/1826/17 (провадження № 61-21042св19) та від 23 вересня 2020 року по справі № 213/3111/16-ц (провадження № 61-5119св19). За таких обставин, доводи позивача про те, що дострокове припинення строку виконання договору - це право банку, яким банк не скористався є необґрунтованими. Таким чином, суд погоджуючись з позицією відповідача [PERSON] , викладеною у відзиві на позов та запереченнях, дійшов висновку, що [PERSON] було допущено невиконання обов`язків, щодо своєчасного та в повному обсязі погашення кредиту із нарахованими процентами за фактичний час його використання, а саме - відповідач не сплатила платіж по погашенню кредиту, який відповідно до умов договору (пункт 4.1) мала сплатити до 10 травня 2014 року та процентів за користування кредитними коштами, який відповідно до умов договору (пункт4.2) мала сплатитидо 10 серпня 2014 року включно. Отже, в силу умов кредитного договору (пункт 4.4), у зв`язку із невиконанням позичальником обов`язків, визначених пунктами 4.1, 4.2 щодо своєчасного та в повному обсязі погашення кредиту із нарахованими процентами за фактичний час його використання, строк користування кредитом вважається таким, що сплив у червні 2014 року. Строк користування кредитом вважається таким, що сплив на 10-й день місяця, наступного за місяцем ,в якому виник факт прострочки, тобто з 10 червня 2014 року, а отже після зміни строку виконання зобов`язання (10 червня 2014 року) визначений договором графік щомісячних платежів, не має правового значення, оскільки за вимогами пункту 4.4 кредитного договору позичальник зобов`язаний був повернути кредит достроково у повному обсязі. Вказане відповідає висновкам викладеним у постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1174цс16 та від 21 жовтня 2020 року у справі №520/16945/15 (провадження № 61-6343св20). За таких обставин, положення абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики та нарахування процентів поза межами строку дії договору. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18). Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставними. За таких обставин, з урахуванням того, що в силу пункту 4.4 кредитного договору строк кредитування було змінено на 10 травня 2014 року, вимоги АТ «Правекс Банк» про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом за період із 11 травня 2014 року по 01.02.2020 року, є безпідставними та не підлягають задоволенню. Поряд з цим, у відповідача станом на 10 травня 2014 року була відсутня заборгованість по процентам за користування кредитом. За таких обставин у позивача не виникло право нараховувати пеню за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 1769,86 дол.США. Вирішуючи питання про розмір заборгованості за кредитом, суд враховує надані відповідачем копії квитанцій щодо сплати платежів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №06006-016/07Р від 23.04.2007 на загальну суму 424дол.США, які були зараховані банком в рахунок погашення заборгованості за процентами за користування кредитом, а саме: квитанцію №FJB1418909518487 від 08.07.2014 на суму 47 дол.США (т.1 а.с.160); квитанцію №FJB1535614249353 від 22.12.2015 на суму 118 дол.США (т.1 а.с.160); квитанцію №FJB1602614448136 від 26.01.2016 на суму 73 дол.США (т.1 а.с.161); квитанцію №FJB1604714583962 від 16.02.2016 на суму 60 дол.США (т.1 .а.с.161); квитанцію №FJB16076147553752 від 16.03.2016 на суму 73 дол.США (т.1 а.с.162); квитанцію №FJB1611814997123 від 27.04.2016 на суму 53 дол.США (т.1 а.с.162). Враховуючи, що право нараховувати проценти за користування кредитними коштами за кредитним договором №06006-016/07Р від 23.04.2007 в позивача припинилося 10 травня 2014 року, зазначені суми, які банком безпідставно були розподілені на погашення процентів, підлягають зарахуванню на погашення саме тіла кредиту. Таким чином, розмір заборгованості за кредитним договором №06006-016/07Р від 23.04.2007 станом на 20 лютого 2020 року становить4234,09 доларів США, що за курсом НБУ станом на 20.02.2020 еквівалентно 103833,01грн. Під час розгляду справи відповідач [PERSON] заявив про застосування позовної давності, посилаючись на те, що строк кредитування закінчився у серпні 2014 року, останній платіж в рахунок погашення заборгованості ним було зроблено 27 квітня 2016 року, а з даним позовом до суду позивач звернувся лише у березні 2020 року. Вважає, що звернення позивача до суду про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором у 2018 році не може розцінюватися як факт переривання позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із частиною 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України). За правилами частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність (стаття 257 ЦК України) за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу (Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 6 квітня 2016 року у справі № 6-2520цс15). Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд в постанові від 19 серпня 2019 року у справі № 570/2528/15-ц та від 11 червня 2020 року у справі №464/7430/16. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі № 161/15679/15-ц (провадження № 61-765св18) вказано, що із тлумачення частини першої статті 264 ЦК України слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згодою чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта. На підтвердження переривання перебігу строку позовної давності позивач посилався на те, що у період з 21.08.2014 до 27.04.2016 [PERSON] вносив платежі на погашення заборгованості за кредитним договором №06006-016/07Р від 23.04.2007. Відповідач [PERSON] не висловлював заперечення щодо вчинення даних платежів. Відповідач після закінчення строку кредитування (10 травня 2014 року) періодично вносив платежі в рахунок погашення заборгованості, останній платіж - 27 квітня 2016 року. Отже позовна давність за вимогами Банку перервалася в силу частини першої статті 264 ЦК України у зв`язку з вчиненням [PERSON] дії, що свідчить про визнання ним свого боргу. За таких обставин, відповідно до ч.3 ст.264 ЦК України, строк позовної давності слід обсчислювати з 28 квітня 2016 року. З огляду на викладене, з урахуванням того, що із позовом у розглядуваній справі Банк звернувся до суду 19 березня 2020 року (а.с.53), строк позовної давності пропущений. Обставин, які б свідчили, що позивач не мав можливості дізнатися про порушення свого права у межах строку позовної давності, у ході судового розгляду не встановлено. Розглядаючи доводи позивача щодо переривання строку позовної давності у зв`язку з зверненням позивача до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості з відповідачів у 2018 році в рамках кредитного договору №06006-016/07Р від 23.04.2007, яка ухвалою Троїцького районного суду Луганської області від 29 жовтня 2018 року у справі №433/1886/18 та ухвалою від 29 травня 2018 року у справі №433/660/18 були повернуті у зв`язку з неусуненням недоліків, суд погоджується з позицією відповідача [PERSON] , викладеною у запереченнях проти позову, де зазначено, що звернення позивача з позовною заявою про стягнення заборгованості, яка була повернута судом позивачу, не може розцінюватися як факт переривання позовної давності, з таких підстав. Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Пред`явлення позову до суду це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі. Згідно з частиною першою статті 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу. Так, позовна заява оформлюється з додержання вимог, викладених у статтях 175, 177ЦПК України, за її подання сплачується судовий збір. За змістом викладеного перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства, зокрема статей 175,177 ЦПК України. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або її повернув, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підсудності, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 24 травня 2017 року у справі №6-1763цс16. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивачу відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed