Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду із позовом до відповідачів про виселення. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до укладеного договору № KRKWGK0000000005 від 10.07.2008 [PERSON] 10.07.2008 отримав кредит у розмірі 52824,26 Євро, зі сплатою відсотків за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення 10.07.2018. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями. Зі змісту рішення Центрально-Міського районного суду Дніпропетровської області від 03.09.2013 вбачається, що у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №KRKWGK0000000005 від 10.07.2008, в розмірі 112 991,98 Євро, що за курсом 10.49 відповідно до службового розпорядження НБУ від 07.05.2012 складає 1185285 грн 85 коп: звернуто стягнення на житловий будинок А-1, житловою площею 60,8 кв.м., загальною площею 79,1 кв.м., з господарчими побудовами: літня кухня Б, погріб В, водоколонка І, замощення ІІ, огорожа 3-4, та земельну ділянку, на якій знаходиться будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № KRKWGK000000005 від 10.07.2008) публічним акціонерним товариством комерційного банку «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отримання кадастрового номеру земельної ділянки з отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, за ціною визначеною договором між сторонами, а у випадку недосягнення такої згоди - за ціною, визначеною в експертному звіті суб`єкта оціночної діяльності. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.11.2013 рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03.09.2013 у справі №444/3912/12 залишено без змін. Відповідачі підлягають виселенню, але вимогу іпотекодержателя ігнорують. За таких обставин, позивач просить суд виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , законні інтереси яких представляє [PERSON] , з житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідачі в судове засідання не з`явилися. Від представника відповідача [PERSON] - адвоката Кіщак А.А. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову заперечувала. Також, представник відповідача надала до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтований тим, що [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] та має двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Кредитний договір був укладений з метою поліпшення житлових умов сім`ї. Після придбання житла та передачі його в іпотеку сім`я відповідача переїхала проживати у будинок за адресою: [ADDRESS] . Іншого житла у відповідачів не має. Погодження з органами опіки та піклування під час укладання договору іпотеки, передачі в іпотеку будинку, право користування яким на той момент вже мала дитина відповідача, не було. Таким чином представник вважає, що вимоги позивача є такими, що порушують право користування житловим приміщенням дітей [PERSON] . Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини своєї неявки суд не повідомив. Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. З урахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями глави 29 ЦК України, в частині, що стосуються питання захисту права власності. У частині 1 статті 1054 Цивільного кодексу передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № KRKWGK0000000005 від 10.07.2008 (том 1 а.с. 8-10) [PERSON] 10.07.2008 отримав кредит у розмірі 52824,26 Євро, зі сплатою відсотків за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення 10.07.2018. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно з ч. 1 ст. 575 ЦК іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ст.1 закону «Про іпотеку» від 5.06.2003 №898-IV іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим законом. Для забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором № KRKWGK0000000005, 10.07.2008 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки нерухомого майна (том 1 а.с. 12-14), за яким ним передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 79,10 кв.м, житловою площею - 60,80 кв.м, який розташований за адресою: [ADDRESS] , іпотека за цим договором поширюється і на земельну ділянку на якій розташований предмет іпотеки, в забезпечення виконання зобов`язань відповідачем. Обумовлена сторонами договору іпотеки, ціна предмета іпотеки дорівнює - 513396,18 грн. У зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором, станом на 07.05.2012, утворилась заборгованість, розмір якої складає у розмірі 112 991,98 Євро, яка складається з: - 47 654,86 Євро - заборгованість за кредитом, - 21 892,06 Євро - заборгованість по процентам за користування кредитом, - 5 438,63 Євро - заборгованість по комісії за користування кредитом, - 32 603,16 Євро - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, - 23,83 Євро - штраф (фіксована частина), - 5 379,44 Євро - штраф (процентна частина). Пунктом 18.8.1 договору іпотеки від 10.07.2008 року передбачено, що Іпотекодержатель (ПАТ КБ «ПриватБанк») має право звернути стягнення на Предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання будь-якого із зобов`язань за кредитним договором у випадку порушення Іпотекодавцем зобов`язань, передбачених умовами кредитного договору. Зі змісту рішення Центрально-Міського районного суду Дніпропетровської області від 03.09.2013 (том 1 а.с. 15-17) вбачається, що у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №KRKWGK0000000005 від 10.07.2008, в розмірі 112 991,98 Євро, що за курсом 10.49 відповідно до службового розпорядження НБУ від 07.05.2012 складає 1185285 грн 85 коп: звернуто стягнення на житловий будинок А-1, житловою площею 60,8 кв.м., загальною площею 79,1 кв.м., з господарчими побудовами: літня кухня Б, погріб В, водоколонка І, замощення ІІ, огорожа 3-4, та земельну ділянку, на якій знаходиться будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № KRKWGK000000005 від 10.07.2008) публічним акціонерним товариством комерційного банку «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отримання кадастрового номеру земельної ділянки з отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, за ціною визначеною договором між сторонами, а у випадку недосягнення такої згоди - за ціною, визначеною в експертному звіті суб`єкта оціночної діяльності. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.11.2013 (том 1 а.с. 18-20) рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03.09.2013 у справі №444/3912/12 залишено без змін. Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (том 1 а.с. 215-216) вбачається, що за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на житловий будинок з господарчими спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.2 ст.40 закону «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. За змістом зазначеної норми права вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в разі звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч.2 ст.40 закону «Про іпотеку». Як вбачається з вимоги від 16.04.2014 (том 1 а.с. 21) позивач направив на адресу місця проживання відповідачів вимогу про добровільне звільнення житла за адресою: [ADDRESS] , в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги. З довідки, затвердженої головою квартального комітету №28 від 01.07.2018 (том 1 а.с. 214) встановлено, що [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , з 19.07.2008. Відповідно до змісту посвідки на постійне місце проживання (том 1 а.с. 98) [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 28.03.2012. Як вбачається з домової книги (том 1 а.с. 99-104) з 28.03.2012 за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані діти відповідача [PERSON] , а саме: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Разом з цим, відповідачі відмовляються звільнити житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК та ст.1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим законом. Відповідно до ст. 589 ЦК, ч. 1 ст. 33 закону «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст.12 цього закону «Про іпотеку». Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено законом «Про іпотеку». Згідно з ч. 3 ст. 33 закону «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 закону «Про іпотеку». Так, згідно з ч. 2 ст. 39 цього закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. У ч. 1 ст. 40 закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутися з таким позовом окремо. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є ст.109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення ч.2 ст.39 та/або ч.1 ст.40 закону «Про іпотеку», так і ч.2 ст.109 ЖК УРСР. Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням ч.2 ст.109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (ч.4 ст.109 ЖК УРСР). Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеним у постановах ВСУ від 18.03.2015 у справі №6-39цс15, від 2.09.2015 у справі №6-1049цс15, від 30.09.2015 у справі №6-1892цс15, від 21.12.2016 у справі №6-1731цс16. Судом встановлено, що в іпотеку банку відповідачем передано житловий будинок, придбаний за рахунок отриманих у кредит грошових коштів, що підтверджується анкетою-заявою про надання кредиту (том 2 а.с. 123), де вказано метою кредитування: «жилье в кредит», а також зміст відзиву свідчить про отримання [PERSON] кредиту, з метою поліпшення житлових умов його сім`ї. Також суд приходить до висновку, що представником відповідача - адвокатом Кіщак А.А. у відзиві на позовну заяву неправильно застосовано до спірних правовідносин закон «Про охорону дитинства». Право на свободу пересування і вибір місця проживання як невід`ємне право кожної людини закріплено Загальною декларацією прав людини 1948 року (п.1 ст.13), Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року (ст.12), Протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст.2). Згідно з Конституцією кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.1 ст.33). У ч. 1 ст. 3 закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч.1 ст.405 ЦК). Згідно зі ст.ст.150, 156 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Відповідно до ст.ст.17, 18 закону «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання; держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Згідно з п.40 гл.1 розд. ІІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріуса, затвердженої наказом Міністерства юстиції від 3.03.2004 №20/5 та зареєстрованої в Мін`юсті 3.03.2004 за №283/8882, у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки, у разі укладення правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, у тому числі договорів щодо поділу, обміну житлового будинку, квартири, а також іншого цінного майна за участю осіб, над якими встановлено опіку або піклування, нотаріус перевіряє наявність дозволу органу опіки та піклування на укладення таких договорів. Оскільки ст. 405 ЦК визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, то нотаріуси для встановлення факту користування нерухомим майном витребовують довідку про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини за адресою майна, що відчужується або заставляється, видану житлово-експлуатаційною організацією або іншим відповідним уповноваженим органом з питань реєстрації. Коли з поданих документів нотаріусом установлено, що така дитина проживає за іншою адресою, ніж адреса майна, що відчужується, а також те, що така дитина не має права власності на це майно (його частину) нотаріус має право не витребовувати згоду органів опіки та піклування на посвідчення такого правочину. Тобто право користування майном члена сім`ї власника житла пов`язано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи. Таким чином, згода органів опіки та піклування необхідна лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується. Вказана правова позиція узгоджується з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2018 року у справі №355/689/16-ц. З листа приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області №62/01-16 від 25.01.2018 (том 2 а.с. 66) вбачається, що посвідчення нею 10.07.2008 договору іпотеки відбулося з урахуванням довідки про зареєстрованих осіб у житловому будинку з господарчими побудовами за адресою: [ADDRESS] , виданої головою квартального комітету №28 виконкому Центрально-Міської райради м. Кривого Рогу від 02.07.2008 (том 2 а.с. 67), відповідно до якої за вказаною адресою ніхто не зареєстрований та не проживає. За таких обставин, встановлено та підтверджується матеріалами справи, що неповнолітня [PERSON] , [INFO] , під час укладення договору іпотеки не була зареєстрована у спірній квартирі та не мала права користування нею. Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинно здійснюватися «згідно із законом», воно повинно мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (Serkov v. Ukraine), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved