Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-01 00:00:00

В березні 2015р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2-5 т.1) до відповідачки [PERSON] , в якому просив суд: - визнати недійсним договір довічного утримання від 08 грудня 2014р., укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Звєрьковою Н.В. Судом, 27 травня 2015р. було залучено до участі в справі, в якості третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Звєрькову Н.В. Свої позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтовував тим, що йому та його покійному батьку [PERSON] належала на праві спільної часткової власності квартира [ADDRESS] . 08 грудня 2014р. між батьком позивача і відповідачкою [PERSON] , був укладений договір довічного утримання (далі по тексту - договір). Згідно умов договору [PERSON] передав у власність відповідачці належну йому на праві власності Ѕ частину квартири [ADDRESS] та гараж № [NUMBER] , розташований на території ГБК «Тюльпан», що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Маршала Гречка, 6Б, а відповідачка взяла на себе зобов`язання матеріально забезпечувати, а також надати усі види догляду [PERSON] . На думку позивача зазначений договір повинен бути визнаний судом недійсним, з тих підстав, що за договором було відчужено всю квартиру, яка є об`єктом спільної сумісної власності позивача та його батька, при цьому не були виділені частки кожного з співвласників і не встановлено порядок користування спірною квартирою. Крім того, позивач вважає, що на час укладення оспорюваного договору, його батько в силу наявних в нього хронічних захворювань та віку не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати, мав ІІ групу інвалідності, а тому на підставі ст. ст. 203, 215, 216, 225, 744, 746, 747 ЦК України позивач просив суд визнати недійсним договір. 06 травня 2015р. відповідачкою [PERSON] було подано до суду заперечення на позов, в порядку ст. ст. 27, 31 ЦПК України, в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017р. (а.с. 42-46 т.1), в яких сторона відповідача заперечила проти позову, зазначивши, що на час укладення оспорюваного договору її чоловік [PERSON] розумів значення своїх дій та керував ним, і розпорядився виключно належною йому на праві власності частиною квартирою та гаражем. При цьому після смерті чоловіка відповідачки, позивач захопив спірну квартиру, здає її в оренду іншим особам і перешкоджає відповідачці, як співвласнику користуватись цією квартирою. 12 травня 2015р. відповідачка [PERSON] подала до Шевченківського районного суду м. Києва зустрічний позов (а.с. 51-55 т.1) до [PERSON] , в якому просила суд: - усунути їй перешкоди у користуванні власністю, а саме Ѕ частиною квартири [ADDRESS] з боку співвласника [PERSON] ; - вселити її в квартиру [ADDRESS] ; - зобов`язати [PERSON] видати їй комплект ключів від вхідних дверей зазначеної вище квартири; - стягнути з [PERSON] на її користь моральну шкоду у розмірі 10000,0 грн. та понесені судові витрати. Свої зустрічні позовні вимоги [PERSON] обгрунтовувала, що після смерті її чоловіка [PERSON] [INFO] . , син померлого - [PERSON] одноособово заволодів спірною квартирою, якою користується і здає в оренду, при цьому з метою не допуску її до квартири, ним були замінені замки на вхідних дверях до квартири. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2015р. прийнято зустрічний позов і об`єднано його з первісним позовом в одне провадження. 29 липня 2015р. [PERSON] було подано до суду заперечення на зустрічний позов (а.с. 154, 155 т.1), в порядку ст. ст. 27, 31 ЦПК України, в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017р. У зазначених запереченнях відповідач за зустрічним позовом зазначав, що зустрічний позов є безпідставним та необґрунтованим, оскільки в досудовому порядку [PERSON] ніколи не зверталась до нього з приводу отримання дублікату ключів від вхідних дверей до спірної квартири, як і не намагалась вселитись до спірної квартири. Крім того, відповідач за зустрічним позовом вважає, що позивачкою за зустрічним позовом необґрунтовано розмір моральної шкоди. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 лютого 2016р. було призначено по справі за клопотанням первісного позивача [PERSON] посмертну судово - почеркознавчу експертизу. 05 грудня 2018р. на адресу суду надійшов висновок судово - психіатричного експерта № 513 від 03 серпня 2018р. В судовому засіданні [PERSON] та його представник заявлені первісні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в первісному позові, просили суд первісний позов задовольнити, а зустрічний позов залишити без задоволення, з підстав наведених у письмових запереченнях [PERSON] на зустрічний позов, при цьому первісний позивач визнав, що ним були змінені замки на вхідних дверях до спірної квартири, та другий примірник ключів ним [PERSON] , як співвласнику квартири не надавався. [PERSON] та її представники зустрічний позов підтримали та просили суд його задовольнити, з підстав наведених в ньому. Просили суд первісний позов залишити без задоволення, враховуючи отриманий судом висновок судово-психіатричної експертизи. Третя особа за первісним позовом, про час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку, надіслала на адресу суду письмові заперечення на первісний позов (а.с. 130 т.1, а.с. 51, 52 т. 2), а також просила суд здійснювати розгляд справи у її відсутність. В судовому засіданні 29 липня 2015р. були допитані наступні свідки: - свідок [PERSON] повідомила наступне: «... видела его часто, проведывала. При встрече он просил у меня деньги на развод - 4000 гривен... он был неадекватный психически, у него появилось старческое слабоумие, он не мог уже водить машину, был неопрятный, развилось обжорство, не стеснялся женщин, мог ходить в трусах, как ребенок плакал, жаловался, что сын хочет отравить, внук хочет забрать квартиру, жизнь у него не удалась, говорил, что хочет развестись... В разговоре неправильно составлял фразы из слов, говорил неправильно, называл слова, путал буквы, спрашивал, какой сегодня день, год, число, бредил идеями разбогатеть на лотереях, писал «письма счастья», накупил «спирулина» по объявлению на большую сумму денег. Началось это все приблизительно у него год назад, но прогрессировало постепенно, он строил дачу, одолжил деньги на дачу, а за землей не мог ухаживать, не мог даже приготовить себе покушать, а не то что строить дом. Приходил врач, выдал направление к психиатру, поставил под знаком вопроса болезнь Альцгеймера, но он отказался идти к врачу. Я, как врач, видела, настаивала, что он психически нездоров, но он не мог адекватно оценить свое состояние... Скрыл от нас свадьбу, а затем написал договор «довічного утримання»... Последние 2 года он плохо ездил, терял навыки автоматизма вождения машины, просил других сесть за руль, не мог доехать самостоятельно из села, платил деньги, чтобы его привезли...». «Неадекватность - не принимал таблетки постоянно, играл в лотереи, у него были идеи фантазирования как у ребенка, которые не соответствовали его возрасту и материальным возможностям. У него был непростой характер, его было нелегко переубедить в чем-либо, я предложила его положить в больницу, но он отказался. В октябре месяце я была у него в больнице, но у них не оказалось психиатра, но терапевт писал - церебральная энцефалопатия. На учете у психиатра не состоял, но это не означает, что он был психически здоров. Предварительно ему ставили - болезнь Альцгеймера, и говорил доктор, что нужно обратиться к психиатру, так как ему нужно было лечение и реабилитация...»; - свідок [PERSON] повідомила наступне: «... я була сусідкою [PERSON] . У період осені 2014р. - лютого 2015р. бачила його дуже часто, він йшов з магазину, ніс собі то молоко, то хліб. У нас були дружні :тосунки, спілкувалися тільки на вулиці. Зовнішньо він виглядав неохайно, міг вийти в парадне в трусах, носках. Коли спілкувалися, тематика спілкування була різна: про природу, погоду, розповідав про життя, казав, що все заповів своєму сину та онуку. Вже коли було холодно, мова була в нього незрозуміла, не керував авто в той період часу, зовнішній вигляд був недоглянутий. До пізньої осені 2014р. проживав син та онук. Виникали сумніви про психічний стан, коли ходив роздягнений у парадному... За життя казав, що в нього було погано з серцем...»; - свідок [PERSON] повідомила наступне: «... з [PERSON] ми прожили понад 15 років, останнім часом разом сиділи вечорами на вулиці, вели розмови, останнім часом він був не такий як треба, заговорювався, не міг підтримати розмову, ходив запущений, ніколи не казав про жінку... Самостійно ходив до магазину, щось готував, напевно, був завжди один, деякий час там жили син та онук. Розмовляли з ним, коли спілкувалися, про життя, казав, що в нього єдиний син, і він на нього все переписав... Під час розмови говорить про щось одне, а потім забувається та починає говорити про щось інше, у нього часто боліло серце... Останнім часом виходив брудним, неохайним, міг вийти на вулицю в чому міг. Розмова його була іноді ненормальною, то замовкне, то говорить про одне, забувається, я йому кажу про що ми говорили, а він навіть не міг пригадати... Нічого не казав, що одружився та підписав договір довічного утримання...»; - свідок [PERSON] повідомила наступне: «... я була квартиранткою в [PERSON] з 2005 по 2007р. Бачила його в жовтні 2014р., приїхала до нього в гості, до нового року, дзвонила йому по телефону кожні 3 дні. Коли я до нього приїхала, я його не впізнала, він був неохайний, у хаті було неприбрано. Раніше він був дуже акуратною людиною. Бачила, що в нього не та вже пам`ять, не орієнтувався в часі, казав, що вже не може їздити на «арену», а раніше їздив. Раніше в нього були і чай, і мед, і цукерки в домі, було чим пригостити, а потім в нього вже нічого не було, мене дуже це здивувало. Він мені ніколи не казав, що хоче одружитися. Розмовляли з ним на різні теми, про сімейні справи, політику, старість... Під час розмови він згадував своє село Радянське, а воно вже було перейменоване в Княжичі, але, якщо переходити на інші теми, він мовчав. Я йому розповідала про себе, а він тільки гукав. Останнім часом був неохайним, брудно було в хаті, казав, що готує собі самостійно. Останні півроку не керував машиною. З грудня 2014р. я не приїздила, а по телефону спілкувалися. Я не скажу, що він був зовсім неадекватний, проте странності в нього були... Він не розумів сьогоднішнє, він розумів своє минуле...»; - свідок [PERSON] повідомив наступне: «... я був [PERSON] , бачив його приблизно 3 рази на тиждень, допомагав йому. Разом їздили в гараж, авто останнім часом він не водив, проте доглядав за авто самостійно. Останнім часом його зовнішній вид був не дуже ухоженим, один і той самий одяг. Під час розмов розповідав мені про себе, про своє життя, про моє не питав, частіше розповідав, як проходило його життя. Останній раз я його бачив у грудні 2014р., був таким же самим, як і зазвичай.... Складав враження психічно здорової людини... Був неголений, нестрижений, за автомобілем доглядав самостійно, а за кермом їздив я та возив його я...»; - свідок [PERSON] повідомив наступне: «... проживали з [PERSON] разом з 1963р., поверхом вище. Спілкувалися. Виглядав він нормально, у пияцтві поміченим не був. У дуже глибокі теми під час спілкування я з ним не стривав, проте допомагав йому сумку донести. Бачив, що він сидить час від часу на лавочці з сусідами свого віку, розмовляє... Бачив, що один часу у нього жив онук, іноді проживав син...». В судовому засіданні 10 вересня 2015р. були допитані свідки, які надали наступні показання: - свідок [PERSON] повідомила наступне: «... я была знакома с [PERSON] с 1998г., знала его как адекватного, грамотного человека. Видела его последний раз в 2014г., мы ехали в аэропорт, заехали к ним с [PERSON] в гости. Он сказал, что хочет с [PERSON] расписаться, при этом он был адекватный, интересный, грамотный, много рассказывал о своей жизни... Отношения у них с [PERSON] были с 1998г., они вместе ездили в санаторий, отношения у них были чистые, светлые. Говорит: «Я хочу, чтобы рядом со мной был светлый человек, такой, как [PERSON] ...». Мне было известно, что они живут долгое время гражданским браком, а в последнее время он стал говорить, что хочет узаконить отношения с [PERSON]...». На запитання до свідка, чи були сумніви в психічному здоров`ї [PERSON] , свідок повідомила наступне: «... сомнений в его психической неполноценности никогда не было, [PERSON] тоже никогда на это не жаловалась... В декабре 2014г. я его видела, он был адекватный, а последнее время мы разговаривали с ним по телефону, я его спрашивала о его здоровье, он спрашивал меня о моем здоровье, поздравляли друг друга с праздниками, интересовался здоровьем моей дочери... В больнице он был с инсультом, но отклонений в психике у него не было...»; - свідок [PERSON] , повідомила наступне: «... знаю [PERSON] с 1998 г ., приезжала к ним с [PERSON] в гости, мы вместе ходили на экскурсии, он угощал, интересный был собеседник. Приезжали к нему на юбилей - 70 и 75 лет. С 1998г. по 2005г. они с [PERSON] всегда были вместе, ездили в санаторий, ездили по гостям вместе, у них было совместное проживание. В последнее время я общалась с ним по телефону, он поздравлял с праздниками, спрашивал о моей семье, всех знал, всеми интересовался... Строил планы на будущее, говорил о весне, про огород, мысли о его неадекватности не было, он был одинаковый - что 10 лет назад, что в январе 2015г... Когда он был в больнице, рассказывал, что ему колют, как себя чувствует, какие лекарства принимал, он все знал...». В судовому засіданні 07 листопада 2016р. була допитана свідок [PERSON] повідомила наступне: «... на даній дільниці був інший дільничний лікар, я на даній дільниці була лікарем- сумісником з 2010р., хворого я не пам`ятаю, у нього була лікар [PERSON], я пацієнта не бачила взагалі...». В судовому засіданні 03 серпня 2016р. була допитана свідок [PERSON] (працює на посаді лікаря-невропатолога), повідомила наступне: «... знала [PERSON] дуже добре, він дуже часто відвідував поліклініку, я його спостерігала тривалий проміжок часу. Він мав II групу інвалідності, переніс менінго-енцефаліт, травму голови ще давно. Останнім часом він мав недобру пам`ять, інтелект, проте він був контактний, орієнтувався в середовищі, в життєвих питаннях, останнім часом він не керував авто через погіршення соматичного стану...». Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позови, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що первісний позов не підлягає задоволенню, а зустрічний позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 08 грудня 2014р. між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір (а.с. 63-65 т. 1), посвідчений третьою особою за первісним позовом. Згідно п. 1 умов договору [PERSON] передав у власність [PERSON] належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: Ѕ частину квартири [ADDRESS] та гараж № [NUMBER] , розташований на території ГБК «Тюльпан», що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Маршала Гречка, 6Б, а остання зобов`язувалась надавати [PERSON] довічно матеріальне забезпечення, а також усі види догляду. Положеннями ч. 1 ст. 749 ЦК України передбачено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач може забезпечувати відчужувача. Звертаючись до суду з вказаним первісним позовом, позивач [PERSON] зазначав, що договір повинен бути визнаний судом недійсним, з тих підстав, що за договором було відчужено всю квартиру, яка є об`єктом спільної сумісної власності позивача та його батька, при цьому не були виділені частки кожного з співвласників і не встановлено порядок користування спірною квартирою. Крім того, позивач вважає, що на час укладення оспорюваного договору, його батько в силу наявних в нього хронічних захворювань та віку не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати, мав ІІ групу інвалідності, а тому на підставі ст. ст. 203, 215, 216, 225, 744, 746, 747 ЦК України первісний позивач просив суд визнати недійсним договір. У відповідності з ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 16 Постанови № 9 від 06 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 513 від 03 серпня 2018р. (а.с. 59-66 т.1) [PERSON] , 1930р. народження на момент укладення договору довічного утримання (догляду) від 08 грудня 2014р. виявляв ознаки Органічного ураження головного мозку поєднаного (судинно-інфекційно-травматичного) ґенезу з інтелектуально-мнестичними та емоційно-вольовими розладами (F 07.8, згідно з МКХ-10); за своїм психічним станом у той період часу усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. При проведенні зазначеної експертизи, судовими експертами були враховані не тільки витребувані судом медичні картки/історії хвороби/медична документація щодо встановлення групи інвалідності померлому [PERSON] , а і покази допитаних в судових засіданнях за заявами сторін свідків. В судовому засіданні не встановлено, що під час укладення оспорюваного договору, [PERSON] було відчужено всю квартиру. Доводи первісного позивача, що на час укладення договору не були визначені частки первісного позивача і його померлого батька у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , не були виділені частки в натурі і не встановлено порядок користування цією квартирою, що є підставою для визнання договору недійсним судом оцінюються критично. Так, з матеріалів справи вбачається, що квартира [ADDRESS] належала на праві спільної часткової власності первісному позивачу і його батьку (а.с. 9, 39, 40 т.1), частка кожного з співвласників становила Ѕ частина квартири. Відсутність порядку користування та виділ частки в натурі не є підставами для визнання правочину недійсним. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлений первісний позов є безпідставним та необґрунтованим, а тому задоволенню не підлягає, при цьому первісним позивачем не були спростовані покази, допитаних в судових засіданнях, свідків, а також не було подано до суду заяву про призначення по справі повторної експертизи. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] на справі спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. У відповідності з ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Частиною 2 цієї статті передбачено, що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Згідно із ст. 155 ЖК України власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» від 22 грудня 1995 р. №20 квартира, що є спільною сумісною чи спільною частковою власністю підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 33 Постанови № 5 від 07 лютого 2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивачка за зустрічним позовом, власним розсудом обирає спосіб захисту. Заявляючи вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю, а саме Ѕ частини квартири з боку іншого співвласника [PERSON] , позивачка за зустрічним позовом, в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язана довести, що між співвласниками встановлено порядок користування спірною квартирою, проте як встановлено судом такий порядок співвласниками встановлено не було, як і не було зазначено позивачкою у який спосіб вона просить захистити її порушене право, а тому в цій частині зустрічний позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, і це підтвердив в судовому засіданні відповідач за зустрічним позовом [PERSON] , що ключі від вхідних дверей, після заміни замків, до спірної квартири має лише він, і вважає, що оскільки в судовому порядку оскаржується договір, позивачка за зустрічним позовом не може мати доступу до спірної квартири, враховуючи зазначені обставини, суд вважає, що з метою захисту прав позивачки за зустрічним позовом, слід зобов`язати відповідача за зустрічним позовом надати позивачці за зустрічним позовом, протягом одного місяця з часу набрання рішенням суду законної сили комплект ключів від вхідних дверей до квартири [ADDRESS] . З урахуванням положень ст. 155 ЖК України, ст. ст. 29, 358 ЦК України, суд приходить до висновку, що також підлягають задоволенню вимоги позивачки за зустрічним позовом про вселення її до спірної квартири. У відповідності з ч.1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України, передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Враховуючи зазначені положення ст. ст. 23, 1167 ЦК України, роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, даних у Постанові «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31 березня 1995 р. з подальшими змінами та доповненнями, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки за зустрічним позовом про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 1000,0 грн., при цьому судом враховано, що співвласник [PERSON] без відповідних правових підстав тривалий час не надав доступу [PERSON] , як співвласнику до спірної квартири, що спричинило в неї душевні страждання та заподіяло моральну шкоду. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243,6 грн.

Outcome: partial