Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-02 00:00:00

В березні 2015р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ПАТ «Златобанк», третя особа: ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Адонікс», в якому просив суд: визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір № 282/1/13-KL від 11 жовтня 2013р. (далі по тексту - кредитний договір), укладений між відповідачем та третьою особою. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 11 жовтня 2013р. між відповідачем та третьою особою було укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідачем було надано третій особі кредит, з максимальним лімітом 16000000,0 грн. з кінцевою датою повернення не пізніше 03 березня 2014р. В забезпечення зобов'язань третьої особи за кредитним договором, 11 жовтня 2013р. між позивачем та відповідачем було укладено договір поруки № 282/1/13- KL/Р-2 (далі по тексту - договір поруки). На думку сторони позивача вказаний кредитний договір повинен бути визнаний судом недійсним, з підстав визначених ст. ст. 92, 143, 203, 215 ЦК України, п. 9.1, 9.4 Статуту третьої особи, оскільки Загальні збори третьої особи не приймали рішення, щодо укладання кредитного договору і делегування директору третьої особи повноважень, щодо його укладення. В судовому засіданні, представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просив суд позов задовольнити. Відповідач, третя особа, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Поважності причин неявку суду не повідомили, стороною відповідача були подані письмові заперечення на позов, в яких сторона наголошувала. що при укладені оспорюваного кредитного договору було повністю дотримано вимоги Закону та Статуту третьої особи і погоджено укладення кредитного договору. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ч. 1 - 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Позивач звертаючись до суду з вказаним позовом про визнання недійсним кредитного договору, наголошував, що при укладенні цього договору не було дотримано порядку визначеного Статутом третьої особи. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 11 жовтня 2013р. між відповідачем та третьою особою було укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідачем було надано третій особі кредит, з максимальним лімітом 16000000,0 грн. з кінцевою датою повернення не пізніше 03 березня 2014р. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України Крім того, в п. 8 Постанови за № 9 від 06 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205-210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Згідно з п. 9.1. Статуту третьої особи, в редакції, яка була чинна на час спірних правовідносин, органами управління третьої особи є: Загальні збори учасників (вищий орган) та Директор (виконавчий орган). Підпунктом «к» п. 9.4 Статуту третьої особи визначено, до виключної компетенції Загальних зборів учасників цього товариства належить прийняття рішення про попереднє погодження будь-яких цивільно - правових угод, вартість кожної з яких перевищує 50000,0 грн. Так, заперечуючи проти позову, стороною відповідача, в якості письмового доказу, було надано до суду копію протоколу № 14 Загальних зборів учасників третьої особи від 08 жовтня 2013р. (а.с. 78), які були проведені на виконання п. 9.4. Статуту третьої особи, і згідно яких було вирішено питання та погоджено звернутись до банку, щодо відкриття кредитної лінії у розмірі 16000000,0 грн. для поповнення оборотних коштів, з відсотковою ставкою за кредитом не більше ніж 25,0 % річних, і строком кредитування на 6 місяців. Крім того, було уповноважено директора третьої особи [PERSON] на підписання від третьої особи відповідного кредитного договору та договорів застави з банківською установою, з визначенням решти істотних умов таких договорів на його власний розсуд. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed