Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-24 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості, який в подальшому уточнило та в обґрунтування уточнених позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до укладеного договору №KRKRA800000130 від 27.02.2008 [PERSON] отримав кредит у розмірі 18830,65 доларів США на термін до 26.02.2013, зі сплатою відсотків за користування кредитом. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 11.05.2016 має заборгованість 82414,30 доларів США, яка складається з: заборгованості за кредитом - 14968,27 доларів США, заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 615,83 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом - 4971,12 доларів США та пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 61859,08 доларів США. На даний час Відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за Договором, що є порушенням законних прав ті інтересів АТ КБ «ПриватБанк». За таких обставин, позивач просить суд: стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором №KRKRA800000130 від 27.02.2008, яка складається з заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 4971,12 доларів США. Представник позивача, який належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, не використав наданого законом права на особисту участь у судовому засіданні, у судове засідання не з`явився, просив розглянути справу у його відсутності, про що надав письмову заяву, уточнені позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача - адвокат Пантелєєв О.В. у судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про день та час слухання справи, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив відмовити в задоволенні уточнених вимог на підставі письмових заперечень, застосувавши строк позовної давності. Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та, враховуючи що належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання сторони в судове засідання не з`явилися, суд ухвалив здійснювати розгляд справи за їх відсутності. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для часткового задоволення уточненого позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Цивільного кодексу України, в частині, що стосуються питання форми правочину, істотних умов договору та виконання зобов`язань за кредитним договором. Судом установлено, що відповідно до укладеного кредитно-заставного договору №KRKRA800000130 від 27.02.2008 [PERSON] отримав кредит у розмірі 18830,65 доларів США терміном до 26.02.2013, зі сплатою відсотків за користування кредитом, ставкою 9,00 річних (а.с. 8-10). Предметом забезпечення виконання умов Договору є автомобіль «Мersedes-bens 312D», 1999 року випуску, кузов № [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , переданий Позивачем у заставу. Також, відповідно до особливих умов якого банк надав кредит позичальнику в розмірі 18830,65 доларів США на наступні цілі: 18434,82 доларів США - на придбання автомобіля, 6,75 доларів США - оплата коштів за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі, 369,10 доларів США - на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,60 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за проведення додаткового моніторингу. Сторони дійшли згоди про те, що розмір щомісячного платежу, який повинен здійснюватися в період із «24» до «28» числа щомісяця, становить 505,02 доларів США (пункт 16.1.8 кредитного договору). Надання кредиту відбулося шляхом перерахування коштів на поточний рахунок автосалону. Використавши право дострокового стягнення кредиту у зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань, 12.07.2011 банк подав до суду позов до відповідача про звернення стягнення на предмет застави у рахунок погашення кредитної заборгованості. Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 січня 2011 року (справа №2-1982/2011), яке набрало законної сили, вказаний позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено, в рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором №KRKRF800000130 від 27.02.2008, яка станом на 05.05.2011, становить 26 436,06 дол США, що по курсу НБУ є еквівалентом: 240 431 грн 05 коп, звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль «Мersedes-bens 312D», модель: 312D, рік випуску: 1999, тип ТЗ: автобус-D, № кузова/шасі: № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] , шляхом продажу вказаного автомобіля публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, зі знаттям вказаного автомобілю з обліку в органах ДАЇ України, з наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Автомобіль був реалізований, проте коштів для погашення боргу виявилося недостатньо, у зв`язку з чим банк 27.05.2016 подав до суду даний позов про стягнення заборгованості, який уточнений 02.06.2021. Позивач посилається на те, що станом на 11.05.2016 відповідач має заборгованість в сумі 82414,30 доларів США, яка складається з: заборгованості за кредитом - 14968,27 доларів США, заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 615,83 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом - 4971,12 доларів США та пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 61859,08 доларів США, яку відповідач добровільно не погасив. Позивач ставить вимогу щодо стягнення заборгованості за комісією за користування кредитом, яка згідно з розрахунку заборгованості, що становить 4971,12 доларів США. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача суми комісії, суд, враховуючи особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів», приходить до таких висновків. Так, за положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які не справедливими. Умови договору є несправедливими, якщо суперечать принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Позивач нарахував відповідачу комісію за послуги, що супроводжують кредит, що є незаконним, тому суд приходить до висновку, що в уточненому позові слід відмовити, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі № 6-1746цс16. Щодо застосування строків позовної давності, суд приходить до таких висновків. У постанові ВП ВС від 13.02.2019 по справі № 826/13768/16 (11-609апп18) визначено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людині основоположних свобод від 4 листопада 1950 року передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, пункт 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51)», - йдеться у постанові. Також у постанові ВП ВС від 04.12.2018 по справі № 910/18560/16 (12-143гс18) встановлено, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними. Застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог. У даному випадку, суд прийшов до висновку про недоведеність вимог позивача, у зв`язку з чим, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому за рахунок відповідача не компенсуються. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed