Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-10 00:00:00

В березні 2020 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом в якому просила, визнати [PERSON] та її малолітню доньку [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] та зняти їх з реєстрації у вказаному житловому приміщенні. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилається на те, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.05.2001 року їй на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , а також земельна ділянка на якій розташований вказаний житловий будинок. Окрім неї у вказаному будинку зареєстровані та постійно проживають члени її сім`ї: сини - [PERSON] , [PERSON] , донька - [PERSON] та внук - [PERSON] . В листопаді 2003 року, відповідачка [PERSON] , яка з метою оформлення соціальної виплати мала необхідність у реєстрації місця проживання, звернулась до позивачки з проханням зареєструвати її у житловому будинку [ADDRESS] , оскільки в зв`язку із сімейними конфліктами, не мала змоги зареєструвати своє місце проживання у батьків, свого житла не мала. Позивачка вказує, що на той момент товаришувала із відповідачкою, а тому погодилася на реєстрацію останньої за місце свого проживання у належному їй житловому будинку з умовою, що після вирішення своїх питань відповідачка припинить реєстрацію місця проживання у належному позивачці будинку. Однак, після народження дитини [PERSON] , без згоди позивачки, зареєструвала в означеному будинку і свою малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Через певний час відносини між позивачкою та відповідачкою зіпсувались, остання поїхала проживати разом з донькою в м.Хмельницький, однак реєстрацію місця проживання в будинку позивачки не припинила, на неодноразові усні прохання про зняття з реєстрації місця проживання не реагує. Крім того, відповідачка та її донька ніколи у належному позивачці житловому будинку не проживали і не проживають, їх особисті речі у будинку відсутні. Реєстрація відповідачки та її дочки у належному позивачці на праві власності будинку чинить перешкоди в користуванні, володінні та розпорядженні власністю, що завдає позивачці незручності. Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 02.04.2020 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 27.05.2020 закрито підготовче провадження по цивільній справі, справ призначено до судового розгляду. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні 16.06.2020 позовні вимоги своєї довірительки підтримав, просив позов задовольнити та надав відповідні пояснення, згідно яких вказав, що відповідачка з листопада 2003 року зареєстрована в будинку позивачки, однак ніколи там не проживала, майно своє не завозила. Відповідачка не перебуває з позивачкою у родинних відносинах. Крім того, на адресу позивачки постійно надходять листи з кредитних установ з вимогами щодо погашення заборгованості, працівники ДВС намагалися провести опис майна позивачки, оскільки відповідачка значиться зареєстрованою у її будинку. Вказані обставини завдають позивачці перешкоди в користуванні, володінні та розпорядженні власністю. Відповідачка [PERSON] у визначені судом дату та час в судове засідання не з`явилася, своїх заперечень або відзиву на позов до суду не надала, про причини неявки в судове засідання суд не повідомила, хоча про дату, час та місце розгляду справи її було повідомлено судом у встановленому законом порядку, заява про розгляд справи у її відсутності до суду не надходило. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Служба у справах дітей виконавчого комітету Нетішинської міської ради Околот В.Д. в судовому засіданні 16.06.2020 року пояснила, що фактично відповідачка та її малолітня дочка проживають у м.Хмельницькому, на обліку управління соціального захисту населення не перебувають. Просила, малолітню дочку відповідачки - [PERSON] не визнавати такою, що втратила право користування житловим приміщенням та не знімати з місця реєстрації за адресою: [ADDRESS] , оскільки вказані дії породжують безхатченка. Щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття останньої з місця реєстрації за адресою: [ADDRESS] , покладається на розсуд суду. В судовому засіданні 16.06.2020 року свідок [PERSON] - дочка позивачки, показала, що 15 років тому її мати зареєструвала у власному будинку, як квартирантку [PERSON] , однак остання в будинку жодного дня не проживала. Також, пояснила, що знайшла номер телефону [PERSON] та розмовляла з нею з приводу зняття останньої з місця реєстрації за адресою [ADDRESS] . Однак, на даний час відповідачка [PERSON] трубку не бере, а тому її мати змушена звернутися до суду. [PERSON] , також, вказала, що відповідачки за місцем реєстрації вона ніколи не бачила, їй відомо, що відповідачка [PERSON] проживає з чоловіком та дитиною у м.Хмельницький. 14.09.2020 року до суду надійшла заява представника позивача - адвоката Волкова С.В. про розгляд справи у відсутності позивачки та її представника. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Служби у справах дітей виконавчого комітету Нетішинської міської ради Околот В.Д. подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази в їх сукупності, вислухавши пояснення представника позивача, представника третьої особи, покази свідка, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. З урахуванням вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Відповідно до ст.ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії АЕА №473152 від 25.05.2001 року, посвідченого завідуючою Нетішинською державною нотаріальною конторою Хмельницької області Нікітчук О.О., зареєстровано в реєстрі за № 578. Згідно копії технічного паспорта на житловий будинок власницею житлового будинку загальною площею 65,6 кв.м. [ADDRESS] є [PERSON] . З копії паспорту громадянина України [PERSON] , [INFO] , виданого 21.07.2000 року Острозьким МРВ УМВС України в Рівненській області, вбачається, що остання зареєстрована в будинку [ADDRESS] з 29.01.2002. На підставі досліджених доказів судом встановлено, що власником житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON] . Відповідно до виданої виконавчим комітетом Нетішинської міської ради довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №1360 від 24.02.2020 року відповідачка [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в будинку [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00027738630 від 10.09.2020 року, матір`ю [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , [INFO] . Відповідно до інформації наданої на адвокатський запит [PERSON] . Департаментом освіти та науки Хмельницької міської ради №В-299/01-13 від 24.07.2020 року [PERSON] , [INFO] , з 03.09.2013 року по теперішній час навчається у Хмельницькому навчально-виховному об`єднанні №28, що підтверджує постійне проживання малолітньої на території м. Хмельницький. Позивачка, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилається на те, що реєстрація відповідачки порушує її права, створює для неї складнощі, факт реєстрації відповідачки та її дочки у будинку позбавляє її можливості розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим просить суд визнати відповідачку та її неповнолітню дитину такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняти їх з реєстрації. Спірні правовідносини регулюються ст.71 Житлового кодексу України, згідно якої при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст.72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до положень ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно ст.317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст.321 Цивільного кодексу України регламентовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.2 ст.386 Цивільного Кодексу України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України). Згідно ст.1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Існування домовленості між сторонами про право користування житловим приміщенням не встановлено. Факт не проживання відповідачки за вищевказаною адресою підтверджується дослідженими в ході розгляду справи доказами. Крім того, згідно з ч.1, 4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина 2 статті 3 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. В силу ст.160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Згідно з п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. За змістом ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм та матеріалів справи суд вважає, що є підстави визнати [PERSON] , [INFO] та її малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, позовні вимоги позивачки про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Рішення суду про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України, а тому, з відповідачки на користь позивачки слід стягнути судовий збір в розмірі 840 гривень 80 копійок, оскільки остання такі понесла при зверненні до суду, що підтверджується платіжним документом. На підставі викладеного,

Outcome: partial