Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» 30 березня 2018 року звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення суми сплаченого земельного податку, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником посилалися на те, що на земельну ділянку загальною площею 1.6291 га, розташовану за адресою [ADDRESS] , видано акт на право постійного користування від 18 листопада 2004 року серії ЯЯ № 046781. 01 вересня 2015 року проведена реєстрація земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав та надано витяг від 03 вересня 2015 року № 43250651 про реєстрацію іншого речового права за Державним підприємством «Українська залізниця». 05 липня 2017 року на земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 1210100000:09:395:0033 отримано нові витяги з Державного земельного кадастру зареєстровані за Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця». На сьогодні, на цій земельній ділянці розташовані об`єкти нерухомості, які зареєстровані за [PERSON] у відповідності до ухвали Бабушкінського районного суду «Про закриття провадження у справі у зв`язку з визнанням мирової угоди» від 27 квітня 2007 року. Фактично [PERSON] користується цією земельною ділянкою без її оформлення. 12 квітня 2017 року на адресу відповідача і користувача об`єктів нерухомості по [ADDRESS] залізницею направлено вимогу № Н-21/513 з пропозицією добровільного відшкодування залізниці сум нарахованого і сплаченого податку до державного бюджету на земельну ділянку площею 1.0491 га по [ADDRESS] ( теперішня адреса [ADDRESS] ). Вказана вимога залишена без задоволення, що і змушує залізницю звернутись до суду. До відносин користування власником житлового будинку (будівлі, споруди) земельною ділянкою, на якій розташований житловий будинок (будівля, споруда) як до правовідносин, що тривають, застосовується законодавство, що діє протягом періоду користування земельною ділянкою. Норми законодавства, якими змінено правовий режим та умови користування такими земельними ділянками, повинні застосовуватися також і до умов користування земельною ділянкою, які існували до відповідних змін. Виходячи зі змісту всіх редакцій статті 120 ЗК України, норма щодо переходу права на земельну ділянку у разі переходу права на будинок, будівлю і споруду може, на думку сторони позивача, бути застосована у випадках, якщо земельна ділянка перебуває у власності або у користуванні колишнього власника будівлі. Водночас зі змісту статті 125 ЗК України випливає, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Отже, зважаючи на положення статті 125 ЗК, новий власник земельної ділянки не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до вимог законодавства. [PERSON] належним чином не оформив правовідносин щодо користування спірною земельною ділянкою. Проте з моменту виникнення права власності на зазначене нерухоме майно у відповідача, на думку позивача, виник обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під нежитловими будівлями. Згідно з положеннями частини 1 статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. Безпідставне набуття відповідачем спірної земельної ділянки не є результатом протиправного діяння, а є наслідком законних дій, а саме набуття відповідачем у власність будівлі, яка безпосередньо пов`язана із земельною ділянкою. Таким чином, з огляду на те, що речові права відповідача на земельну ділянку не реєструвались, тому останній, на думку позивача, не набув належних прав власності або користування щодо земельної ділянки, а тому він використовує земельну ділянку без достатніх правових підстав. Отже, у зв`язку з тим, що правова підстава для набуття (збереження) майна (земельної ділянки кадастровий номер 1210100000:09:395:0033 площею 1.0491 га. за адресою [ADDRESS] ) у відповідача відсутня, у позивача правомірно виникло право на застосування до спірних правовідносин статті 1212 ЦК України, що підтверджується позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13. Відповідно до статті 206 ЗК використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. Статтею 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності. Відповідач не є власником і постійним землекористувачем земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього як землекористувача - орендна плата (статті 14.1.72, 14.1.73 ПК). Відповідач, на думку позивача, фактично одержав дохід в результаті не здійснення плати за землю, а саме, в період з 01 січня 2015 року по перший квартал 2019 року не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, в результаті безоплатно користувався цією земельною ділянкою. Будь-який дохід, отриманий резидентами від будь-яких видів їх діяльності на території України, визнається доходом підприємства, відповідно до статей 14, 135 ПК України. Разом з цим, дохід підприємства зменшується на суми витрат, до яких відносяться суми нарахованих податків. Саме цю суму - 563 560.01 гри. не отримав позивач, але міг би отримати в разі укладення між ним і відповідачем договору оренди. Вказана сума була уточнена через збільшення періоду стягнення і вона становить 1 015 865 грн. 59 коп. Відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності. Підстави для настання цивільно-правової відповідальності за порушення земельного законодавства встановлено, зокрема, ЗК. За змістом статті 152 ЗК держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Водночас відповідно до статті 156 ЗК власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок, зокрема, неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки. Згідно зі статтею 157 ЗК відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 3 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284, відшкодуванню підлягають збитки власників землі та землекористувачів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані. Тому, на підставі права постійного користування - права володіння і користування земельною ділянкою, що перебуває в держкомвласності, без встановлення строку та згідно статті 269.1.2 статі 269, п.270.1.1 статі 270, статті 271 Податкового кодексу України залізницею здійснюється нарахування плати за землю кадастровий номер 1210100000:09:395:0033 площею 1.0491 га. Так, у відповідності до довідки ДНКМ-1/68 від 10 травня 2017 року і уточненого позову сума сплаченого залізницею земельного податку за останні три роки склала 1 015 865.59 грн.. Відповідач не бажає вирішувати питання укладення договору та сплати вказаного податку, що обмежує права позивача як користувача, що є незаконним і також порушує права позивача; запропонували добровільно вирішити спір, отримали відмову, звернення до правоохоронних та інших органів ні до чого не призвело, є спір, тому позивач просив стягнути з відповідача сплачений земельний податок за земельну ділянку площею 1.0491 га за період з 2015 року по 1 квартал 2019 року в сумі 1 015 865 грн. 59 коп., задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] з представником позовні вимоги не визнали повністю, вказавши на те, що будь-яких правовідносин з позивачем не мають, договір відсутній, на їх пропозицію вирішити питання користування вказаною ділянкою отримали відмову, податок повинен стягувати власник земельної ділянки, а не користувач; до відповідача з власністю на майно перейшло і право користування земельною ділянкою в межах цього майна; позивачем не надано жодного належного і допустимого доказу про створення вказаних в її позові для нього перешкод, а також правових підстав для висування зазначених вимог, у тому числі стягнення земельного податку на їх користь; прав сторін і третіх осіб відповідач не порушував, шкоду нікому не завдавав, просили рішення винести по закону та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позов не обгрунтованим і не підлягаючим задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що дійсно на земельну ділянку загальною площею 1.6291 га, розташовану за адресою [ADDRESS] , видано акт на право постійного користування від 18 листопада 2004 року серії ЯЯ № 046781. 01 вересня 2015 року проведена реєстрація земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав та надано витяг від 03 вересня 2015 року № 43250651 про реєстрацію іншого речового права за Державним підприємством «Українська залізниця». 25 червня 2014 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Пунктом 1 даної постанови КМУ утворив публічне акціонерне товариство «Українська залізниця», 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту (код згідно з ЄДРПОУ 00034045) (Укрзалізниця), підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, згідно з додатком 1. Згідно цього додатку 1, Державне підприємство «Придніпровська залізниця» увійшло в перелік підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, на базі яких утворюється публічне акціонерне товариство «Українська залізниця». Частиною 6 статті 2 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» встановлено, що ПАТ «Українська залізниця» є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту. У ст. 1, 2 Статуту ПАТ «Українська залізниця» (затверджено постановою КМУ від 02 вересня 2015 року № 735) зазначено, що Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» є юридичною особою, що утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту. Таким чином, ПАТ «Українська залізниця» (код ЄДРПОУ 40075815) є правонаступником Державного підприємства «Придніпровська залізниця» (код ЄДРПОУ 01073828). 05 липня 2017 року на земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 1210100000:09:395:0033 отримано нові витяги з Державного земельного кадастру зареєстровані за Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця». На сьогодні, на цій земельній ділянці розташовані об`єкти нерухомості, які зареєстровані за [PERSON] у відповідності до ухвали Бабушкінського районного суду «Про закриття провадження у справі у зв`язку з визнанням мирової угоди» від 27 квітня 2007 року. Фактично [PERSON] користується цією земельною ділянкою без її оформлення. 12 квітня 2017 року на адресу відповідача і користувача об`єктів нерухомості по [ADDRESS] залізницею направлено вимогу № Н-21/513 з пропозицією добровільного відшкодування залізниці сум нарахованого і сплаченого податку до державного бюджету на земельну ділянку площею 1.0491 га по [ADDRESS] (теперішня адреса [ADDRESS] ). Вказана вимога залишена без задоволення, що і змушує залізницю звернутись до суду. 21 квітня 2017 року оперативною нарадою керівників ПАТ «Українська залізниця», за результатами проведеної ревізії СП «Дніпровська дирекція залізничних перевезень» РФ «Придніпровська залізниця» в частині обліку та використання майна і земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , згідно з дорученням ПАТ «Укрзалізниця» від 06 квітня 2017 № Ц- 3912/0/35-17, прийнято рішення звернутись до суду стосовно стягнення сум нарахованого і сплаченого податку до державного бюджету на земельну ділянку площею 1.0491 га по [ADDRESS] та [ADDRESS] з відповідача, як фактичного користувача земельної ділянки. Правовий механізм переходу прав на землю, пов`язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду викладено у статті 120 Земельного кодексу України 2001 року. Правила визначення належності земельної ділянки у разі відчуження розташованих на ній будинків, будівель або споруд з часу прийняття ЗК змінювалися неодноразово. До відносин користування власником житлового будинку (будівлі, споруди) земельною ділянкою, на якій розташований житловий будинок (будівля, споруда) як до правовідносин, що тривають, застосовується законодавство, що діє протягом періоду користування земельною ділянкою. Норми законодавства, якими змінено правовий режим та умови користування такими земельними ділянками, повинні застосовуватися також і до умов користування земельною ділянкою, які існували до відповідних змін. Виходячи зі змісту всіх редакцій статті 120 ЗК, норма щодо переходу права на земельну ділянку у разі переходу права на будинок, будівлю і споруду може бути застосована у випадках, якщо земельна ділянка перебуває у власності або у користуванні колишнього власника будівлі. Як вбачається із положень статті 120 ЗК, виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки. Водночас зі змісту статті 125 ЗК, редакція якої також неодноразово змінювалася після прийняття цього Кодексу, випливає, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Зважаючи на положення статті 125 ЗК, новий власник земельної ділянки не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до вимог законодавства. [PERSON] належним чином не оформив правовідносин щодо користування спірною земельною ділянкою. Проте з моменту виникнення права власності на зазначене нерухоме майно у відповідача, на думку позивача, виник обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під нежитловими будівлями. Статтями 92, 93, 98, 102 ЗК України від 25 жовтня 2001 року зокрема, передбачено користування земельною ділянкою на праві постійного користування, оренди, сервітуту, емфітевзису та суперфіцію. Згідно з положеннями частини 1 статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. Безпідставне набуття відповідачем спірної земельної ділянки не є результатом протиправного діяння, а є наслідком законних дій, а саме набуття відповідачем у власність будівлі, яка безпосередньо пов`язана із земельною ділянкою. Таким чином, з огляду на те, що речові права відповідача на земельну ділянку не реєструвались, тому останній, на думку позивача, не набув належних прав власності або користування щодо земельної ділянки, а тому він використовує земельну ділянку без достатніх правових підстав. Отже, у зв`язку з тим, що правова підстава для набуття (збереження) майна (земельної ділянки кадастровий номер 1210100000:09:395:0033 площею 1.0491 га. за адресою [ADDRESS] ) у відповідача відсутня, у позивача правомірно виникло право на застосування до спірних правовідносин статті 1212 ЦК України, що підтверджується позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13, яка стосується подібних спірних правовідносин, застосування норм глави 83 ЦК України можливе тільки у випадку наявності між сторонами позадоговірних правовідносин. За наявності між сторонами зобов`язальних договірних правовідносин, відсутні підстави для застосування норм ст. 1212 ЦК У країни. Враховуючи викладене, відсутність у відповідача правової підстави для набуття земельної ділянки є підставою для застосування ст. 1212 ЦК У країни. Відповідно до статті 206 ЗК використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. Статтею 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності. Відповідач не є власником і постійним землекористувачем земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього як землекористувача - орендна плата (статті 14.1.72, 14.1.73 ПК). Відповідач фактично одержав дохід в результаті не здійснення плати за землю, а саме, в період з 01 січня 2015 року по перший квартал 2019 року не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, в результаті безоплатно користувався цією земельною ділянкою. Будь-який дохід, отриманий резидентами від будь-яких видів їх діяльності на території України, визнається доходом підприємства, відповідно до статей 14, 135 ПК України. Розмір доходу відповідача період із 01 січня 2015 року до 31 грудня 2017 року було розраховано позивачем як розмір плати за земельну ділянку залізниці у формі орендної плати за землю, який нараховується і сплачується за регульованою ціною, встановленою уповноваженими органами державної влади та органами місцевого самоврядування. Безоплатно отримані товари, роботи, послуги, вартість яких визначена на рівні не нижче звичайної ціни, включається до доходів підприємства. До доходів включається будь-яке збільшення активу або зменшення зобов`язання, згідно з Положенням (стандарту) бухгалтерського обліку № 15 «Дохід», затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 29 листопада 1999 року № 290, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14 грудня 1999 року за № 860/4153. Разом з цим, дохід підприємства зменшується на суми витрат, до яких відносяться суми нарахованих податків. Саме цю суму - 563 560.01 гри. не отримав позивач, але міг би отримати в разі укладення між ним і відповідачем договору оренди. Вказана сума була уточнена через збільшення періоду стягнення і вона становить 1 015 865 грн. 59 коп. Підстави та порядок стягнення коштів, які особа мала би отримати за звичайних умов, втім не отримала, визначено також статтею 22 ЦК та частиною 2 статті 224, статтею 225 ГК, за змістом яких упущеною вигодою вважаються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене, а друга сторона додержувалася правил здійснення господарської діяльності. Відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності. Підстави для настання цивільно-правової відповідальності за порушення земельного законодавства встановлено, зокрема, ЗК. За змістом статті 152 ЗК держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Водночас відповідно до статті 156 ЗК власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок, зокрема, неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки. Згідно зі статтею 157 ЗК відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 3 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284, відшкодуванню підлягають збитки власників землі та землекористувачів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані. Тому, на підставі право постійного користування - право володіння і користування земельною ділянкою, що перебуває в держкомвласності, без встановлення строку та згідно статті 269.1.2 статі 269, п.270.1.1 статі 270, статті 271 Податкового кодексу України залізницею здійснюється нарахування плати за землю кадастровий номер 1210100000:09:395:0033 площею 1.0491 га. Так, у відповідності до довідки ДНКМ-1/68 від 10 травня 2017 року і уточненого позову сума сплаченого залізницею земельного податку за останні три роки склала 1 015 865.59 грн.. Відповідач не бажає вирішувати питання укладення договору та сплати вказаного податку, що обмежує права позивача як користувача, що є незаконним і також порушує права позивача; запропонували добровільно вирішити спір, отримали відмову, звернення до правоохоронних та інших органів ні до чого не призвело, є спір, вирішити спірне питання сторони в добровільному порядку не можуть, тому позивач вимушений звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…» Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ст. 152 ЗК України 1. Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. 2. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. 3. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. В силу ст. 376 ЦК України 1. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. 2. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. 3. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. 4. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Судом з`ясовано, що на земельну ділянку загальною площею 1.6291 га, розташовану за адресою [ADDRESS] , видано акт на право постійного користування від 18 листопада 2004 року серії ЯЯ № 046781. 01 вересня 2015 року проведена реєстрація земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав та надано витяг від 03 вересня 2015 року № 43250651 про реєстрацію іншого речового права за Державним підприємством «Українська залізниця». 05 липня 2017 року на земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 1210100000:09:395:0033 отримано нові витяги з Державного земельного кадастру зареєстровані за Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця». На сьогодні, на цій земельній ділянці розташовані об`єкти нерухомості, які зареєстровані за [PERSON] у відповідності до ухвали Бабушкінського районного суду «Про закриття провадження у справі у зв`язку з визнанням мирової угоди» від 27 квітня 2007 року. Фактично [PERSON] користується цією земельною ділянкою без її оформлення. До відносин користування власником житлового будинку (будівлі, споруди) земельною ділянкою, на якій розташований житловий будинок (будівля, споруда) як до правовідносин, що тривають, застосовується законодавство, що діє протягом періоду користування земельною ділянкою. Норми законодавства, якими змінено правовий режим та умови користування такими земельними ділянками, повинні застосовуватися також і до умов користування земельною ділянкою, які існували до відповідних змін. [PERSON] , як стверджує позивач, належним чином не оформив правовідносин щодо користування спірною земельною ділянкою. Проте з моменту виникнення права власності на зазначене нерухоме майно у відповідача, на думку позивача, виник обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під нежитловими будівлями. Отже, у зв`язку з тим, що правова підстава для набуття (збереження) майна (земельної ділянки кадастровий номер 1210100000:09:395:0033 площею 1.0491 га. за адресою [ADDRESS] ) у відповідача відсутня, у позивача, як він стверджує, правомірно виникло право на застосування до спірних правовідносин статті 1212 ЦК України. Відповідач не є власником і постійним землекористувачем земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього як землекористувача - орендна плата (статті 14.1.72, 14.1.73 ПК). Відповідач, на думку позивача, фактично одержав дохід в результаті не здійснення плати за землю, а саме, в період з 01 січня 2015 року по перший квартал 2019 року не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, в результаті безоплатно користувався цією земельною ділянкою. Будь-який дохід, отриманий резидентами від будь-яких видів їх діяльності на території України, визнається доходом підприємства, відповідно до статей 14, 135 ПК України. Разом з цим, дохід підприємства зменшується на суми витрат, до яких відносяться суми нарахованих податків. Саме цю суму - 563 560.01 гри. не отримав позивач, але міг би отримати в разі укладення між ним і відповідачем договору оренди. Вказана сума була уточнена через збільшення періоду стягнення і вона становить 1 015 865 грн. 59 коп. Відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності. Підстави для настання цивільно-правової відповідальності за порушення земельного законодавства встановлено, зокрема, ЗК. Норми закону передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Але суд звертає увагу на наступне: при зверненні з позовною заявою позивач обгрунтував позов положеннями статей 1212, 1214 ЦК України та просив с тягнути з відповідача доходи від безпідставно набутого майна. Відповідно до заяви про збільшення позовних вимог від 13 червня 2019 року позивачем змінено підставу та предмет позову: так позивач просить стягнути з відповідача сплачений земельний податок за земельну ділянку площею 1.0491 га за період з 2015 року по 1 квартал 2019 року в сумі 1 015 865.59 грн.. При цьому, з яких підстав позивач просить стягнути саме земельний податок за земельну ділянку площею 1.0491 га в заяві про збільшення позовних вимог позивач не зазначає та не обгрунтовує. Стягувачем земельного податку можуть бути виключно відповідні органи місцевого самоврядування (п. 4 ст. 33 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» віл 21 травня 1997 року, 280/97-ВР) або органи доходів і зборів в частині адміністрування податків і зборів (п. 41.1 ПКУ). Позивач не є належним позивачем щодо стягнення земельного податку. Для забезпечення встановленого ст. 206 Земельного кодексу України принципу платності використання землі як на умовах власності так і користування (постійного або строкового) необхідним є ідентифікація таких ділянок як об`єкта цивільних відносин, зокрема, за такими елементами податку, як: платник власник або користувач об`єкту оподаткування, межі та площа, база оподаткування - нормативна грошова оцінка /ст. 7 Податкового кодексу України/. Земельна ділянка як об`єкт, щодо якого застосовується принцип платності в рамках визначених законодавством податкових відносин, виникає за результатом її формування у порядку ст. 79-1 Земельного кодексу України як об`єкта цивільних прав. Відповідно до наданих позивачем в обгрунтування доказів останній є користувачем іншої земельної ділянки. Так, ПАТ «Українська залізниця» проведено реєстрацію припинення речового права постійного користування земельною ділянкою, площею 1.62911 га за ДII «Придніпровська залізниця» та відповідно проведено реєстрацію речового права постійного користування земельною ділянкою, площею 1.62911 га, кадастровий номер 1210100000:09:395:0033, адреса: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта 716408512101 за правонаступником - ПАТ «Українська залізниця». Таким чином опис єдиної сформованої земельної ділянки користувачем якої є позивач: кадастровий номер: 1210100000:09:395:0033, загальна площа: 1.6291 га, адреса згідно державного акту: [ADDRESS] . Позивачем не надано доказів наявності такого об`єкту цивільних прав як земельна ділянка площею 1.0491 га як за адресою [ADDRESS] так і за адресою [ADDRESS] , такої земельної ділянки не сформовано та не існує. Крім того, відповідач не є власником або користувачем земельної ділянки, а вказана земельна ділянка площею 1.0491 га не є об`єктом оподаткування з точки зору діючого законодавства. Так положення Податкового кодексу України визначають: 14.1.72 - земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів; 14.1.73 - землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закоту надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди; 14.1.74 земельна ділянка - частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, цільовим (господарським) призначенням та з визначеними щодо неї правами; 14.1.147 - плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Таким чином, платниками земельного податку є власники земельних ділянок та землекористувачі - тобто позивач, а об`єктами оподаткування земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, тобто інша земельна ділянка площею 1.6291 га. Базою обкладення земельним податком є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації для земель, нормативна грошова оцінка яких проведена; площа земельних ділянок, нормативна грошова оцінка яких не проведена. З таких же підстав не може бути визначена база оподаткування щодо земельної ділянки площею 1.0491 га. Позивачем не надано доказів визначення розміре площі саме 1.0491 га натомість матеріали справи містять лише площу нерухомого майна відповідача, який є власником нерухомою манна (нежитлових будівель загальною площею 1538.0 кв. м.) як фізична особа за адресою [ADDRESS] . Позивачем не надано підстав та доказів сплати земельного податку за земельну ділянку площею саме 1.0491 га. Подана довідка ДНКМ-1/68 від 10.05.2017 є внутрішнім документом та не є належним та допустимим доказом перерахування земельного податку як не є таким і поданий розрахунок суми земельного податку оскільки зазначеному кадастровому номері 1210100000:09:395:00 не відповідає зазначена площа 1.0491 га, а також такі розрахунки не є належними та допустимими доказами сплати земельного податку. Відповідно до ст. 125, 126 ЗК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Відповідно до ст. 125 і 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Як зазначено позивачем, останнім проведено реєстрацію речового права постійного користування земельною ділянкою площею 1.6291 га, кадастровий номер: 1210100000:09:395:0033. адреса: [ADDRESS] . Аналіз норм Податкового кодексу дає можливість визначити, хто саме о платником земельного податку, що є об`єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов`язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняє і вся його сплата, умови та підстави сплати в разі вчинення правовиків із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані. Відповідно до п. 291.3 ст. 291 ПК України юридична особа чи фізична особа підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, установленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою. За змістом п. 291.2 ст.291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку, та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, установлених п. 297.1 ст. 297 цього кодексу, на сплату єдиною подачку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності. У п. 269.2 ст. 269 ПК України також передбачено, що суб`єкти господарювання, які; застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, сплачують земельний податок в особливому порядку, передбаченому гл. 1 розд. ХІУ цього кодексу (за спрощеною (системою оподаткування, обліку та звітності). Згідно з пп. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності й земельного податку, крім податку за земельні ділянки, що не використовуються ними для провадження господарської діяльності. Відповідач є фізичною особою-підприємцем платником єдиного податку, що виключає нарахування, сплату та подання податкової звітності й земельного податку взагалі. Протягом останніх 12 років відповідач не може укласти договір оренди земельної ділянки із незалежних від його волі причин, не з його вини, а з вини позивача, який з 2007 року відмовляє у поділі (виділі, погодженні меж) ділянки площею 1.6291 га. Частина п`ята статті 116 Земельного кодексу України передбачає, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації (ч. 7.4 статті 142 Земельного кодексу України). На звернення відповідача в 2007 році до ДП «Придніпровська залізниця» про необхідність припинення права постійного користування спірною земельною ділянкою в порядку добровільної відмови ДП «Придніпровська залізниця» було відмовлено з посиланням на наявність державної о акту на право постійного користування земельною ділянкою. Свого часу відповідач звертався до суду та отримав позитивне судове рішення суду від 29 жовтня 2007 року, яким було зобов`язано ДП «Придніпровська залізниця» погодити встановлення зовнішніх меж земельної ділянки [ADDRESS] згідно з виготовленою технічною документацією, однак рішення так і не було виконано з боку ДП «Придніпровська залізниця» з тих же причин: наявності у ДП «Придніпровська залізниця» державного акту від 2004 року па право постійного користування на земельну ділянку площею 1.6291 га за адресою [ADDRESS] . Таким чином, саме позивач відмовляється від поділу земельної ділянки та зобов`язаний сплачувати земельний податок як постійний користувач земельної ділянки площею 1.02911 га за адресою [ADDRESS] . Відповідно до поданого позивачем копії протоколу оперативної наради в частині обліку та використання майна і земельної ділянки за адресою [ADDRESS] від 21 квітня 2017 року зафіксовано доповідь начальника служби управління майном і земельними ресурсами Томіло 1.1.: «щодо проблемних питань, які виникають при оформленні право встановлюючих документів на об`єкт нерухомого майна будівлю засолбази Нижньодніпровськ-вузол із прибудовами по [ADDRESS] , яка увійшла до статутного капіталу ПАТ «Укрзалізниця...». Вказаний документ дає обгрунтовані підстави вважати про наявність у позивача нерухомого майна за цим же місцезнаходженням, яке увійшло до статутного капіталу ПАТ «Укрзалізниця», а тому і про безпідставність заявленого позову. Також позивач посилався на положення пункту «до частини першої статті 166 ЗК України, відповідно до якого: власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки». Як визначено частиною 3 статті 157 ЗК України порядок визначення та відшкодування зоні кім власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України, зокрема Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 284 від 19 квітня 1993 року. Однак позивачем не було дотримано встановленого порядку визначення розміру та порядку відшкодування збитків згідно зазначеної постанови КМ України № 284 від 19 квітня 1993 року, а саме: відшкодуванню згідно з п. З Порядку підлягають, зокрема, збитки власників землі і землекористувачів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обгрунтовані. При цьому неодержаним доходом є дохід, який міг би одержати власник землі, землекористувач із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу ) або тимчасового зайняття; розміри збитків, у тому числі неодержані доходи згідно п 2 Порядку визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України (висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13). Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентований у ЗК України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розмішені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попередньої о землекористувача (ч. 2 ст. 120 ЗК України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт «е» частини першої статті - 141 ЗК України). Таким чином, земельна ділянка під нерухомим майном відповідача (нежитлових будівель загальною площею 1538.0 кв. м.) за адресою [ADDRESS] не може вважатись набутою чи збереженою без достатніх правових підстав, оскільки до відповідача перейшло право користування земельною ділянкою з набуттям права власності на об`єкти, на якій вони розміщені на підставі вимог Закону. В Самарському районному суді розглядається позов ДП «Придніпровська залізниця» до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Відповідно до вказаного позову позивач просить зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою кадастровий номер: 1210100000:09:395:033 шляхом знесення паркану, огороджень, прохідної за адресою [ADDRESS] . Рішенням суду в задоволенні позову залізниці відмовлено, рішення не набрало законної сили. У разі виникнення спору стосовно набуття майна без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 ЦК України (висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс 13). Відповідно до ст. 316 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, право власності - це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном - має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном - це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна. Правовий режим спільної часткової власності визначається Главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Не надано доказів і того, що відповідач перешкоджає позивачу користуватися і розпоряджатися вказаною земельною ділянкою, безпідставними є і вимоги щодо відшкодування збитків - податку, оскільки не надано доказів, що ці збитки завдав саме відповідач. Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі. Тому якщо власник або співвласник будинку зведенням будівель і споруд погіршує права решти учасників спільної власності чи інших осіб, у тому числі погіршує для них екологічну ситуацію, то вони відповідно до ст. 55, 124 Основного Закону та інших актів законодавства мають право заявляти в суді вимоги до знесення цих будівель і споруд (незалежно від того, зводились вони з відповідного дозволу чи без нього) або усунення допущених порушень іншим шляхом, але в передбачений законом спосіб. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на своїх позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» в задоволенні позову до [PERSON] про стягнення суми сплаченого земельного податку відмовити. Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, в такому вигляді не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed