Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-19 00:00:00

В березні 2014 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом, в якому просить в порядку відшкодування шкоди, завданої йому незаконними судовими рішеннями, стягнути за рахунок Державного бюджету 3779844 грн., в тому числі неотриману заробітну плату за 62 місяця - 496000 грн., майно, вилучене під час обшуку - 8000 грн., грошові кошти, сплачені адвокатам за надання юридичної допомоги, - 50000 грн., витрати, необхідні на лікування, - 50000 грн., конфісковані грошові кошти - 500000 грн., інфляційні витрати - 275000 грн., упущену вигоду (не отримані доходи) - 625000 грн., 1775844 грн. моральної шкоди. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав і пояснив, що на незаконність рішень судів, які вважає підставою заподіяної йому шкоди, вказано в ухвалі Апеляційного суду Хмельницької області від 10.10.2013 р., котрою постанову Шепетівського міськрайонного суду від 09 лютого 2012 року про відмову йому в задоволенні заяви про звільнення його від відбування покарання у зв'язку з закінченням строків давності скасовано, звільнено його від відбування покарання, призначеного вироком Хмельницького міськрайонного суду від 11 вересня 2006 року, та закрито провадження у справі; запобіжний захід тримання під вартою скасовано та звільнено його із зали апеляційного суду негайно. У зв'язку з незаконними рішеннями суду, а саме вироком Хмельницького міськрайонного суду від 11.09.2006 року, яким його помилково не було звільнено від покарання за закінченням строків давності, ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 09.09.2008 року, якою цей вирок залишено без змін, та постановою Шепетівського міськрайонного суду від 9.02.2012 року про відмову у звільненні від покарання його 1857 днів утримували в місцях позбавлення волі (з 09.09.08 р. - моменту набрання вироком законної сили - по 10.10.13 р. - моменту звільнення, тобто понад 5 років) і весь цей час він був позбавлений конституційного права на свободу і особисту недоторканність, що призвело до позбавлення його реалізації своїх звичок і бажань, перешкодило вихованню двох малолітніх дітей, спричинило погіршення відносин з оточуючими людьми. Внаслідок незаконного утримання його в неволі, що встановлено в ухвалі Апеляційного суду Хмельницької області шляхом скасування запобіжного заходу та звільнення в залі суду, а також внаслідок незаконної конфіскації майна як однієї зі складових покарання, від якого тією ж ухвалою його було звільнено, - йому була завдана матеріальна та моральна шкода. Арешт та конфіскація майна перешкодили йому займатися підприємницькою діяльністю, працювати на підприємстві і отримувати заробітну плату, розпоряджатися конфіскованими в нього грошима та отримувати дохід, змусили нести витрати на оплату адвокатам та на лікування. Протягом п'яти років він постійно знаходився у пригніченому стані, нервування призвело до погіршення стану його здоров'я, розвинулась гіпертонічна хвороба, серцеві захворювання, збільшена щитовидна залоза, з'явилися панкреатит, холіцестит та остеохондроз. Він був змушений витрачати свій час на відновлення порушених прав, а саме проходити обстеження в лікарів, відновлювати паспорт, закривати реєстрацію приватного підприємця. Факт ув'язнення понад п'ять років вплинув на зміну його соціального статусу та на професійні навички, що перешкодило відновитись на роботі і знайти пристойну високооплачувану роботу за фахом. За п'ять років судів його постійно етапували з одного СІЗО до іншого, в зв'язку з чим з п'яти років ув'язнення два з половиною він був змушений провести в СІЗО в переповнених камерах з засудженими-курцями без належної вентиляції. Просить позов задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечила, вказавши, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строків давності є нереабілітуючою підставою і не дає права на відшкодування шкоди в зазначеному позивачем порядку. Крім того, органи Державної казначейської служби України не завдавали позивачу шкоди, а розмір відшкодування не підтверджений належними доказами. Позивачем не надано оцінки майна, вилученого в нього під час обшуку. Довідка, надана позивачем як доказ понесення витрат на правову допомогу, не може бути підставою для її відшкодування, так як ній вказано, що послуги на правову допомогу надано як у кримінальних, так і у цивільних справах, не визначено суми, що витрачена позивачем на оплату правової допомоги у справі про його притягнення до відповідальності. Витрати на правову допомогу у розмірі, зазначеному позивачем, не підтверджено повністю відповідними документами про сплату. Вимога про відшкодування витрат позивача на лікування в сумі 50000 грн. не підтверджена документально та є необгрунтованою. Щодо повернення грошових коштів, конфіскованих ухвалою від 09.09.2008, то відповідно до п. 21 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів, що надійшли від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, які переходять у власність держави, здійснюється органом Казначейства, на рахунки якого зараховані зазначені кошти, в межах суми, що надійшла від реалізації, однак позивачем не надано доказів, що підтверджують перерахування в дохід держави зазначених грошових коштів, тим самим і вимоги про стягнення інфляційних витрат та упущеної вигоди внаслідок нерозміщення на депозитному рахунку коштів є необгрунтованими. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач не довів та не обгрунтував, яку саме шкоду, протиправні дії чи бездіяльність орган казначейства завдав йому. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Прокурор в судовому засіданні вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки, право на відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу, що здійснює оперативно - розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом; пунктом 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено випадки виникнення права на відшкодування шкоди, однак жодної з них не вказано в ухвалі Апеляційного суду Хмельницької області від 10.10.2013 року по справі за апеляціями засудженого [PERSON] та його захисника [PERSON] на постанову Шепетівського міськрайонного суду від 09.02.2012. Згідно із зазначеною ухвалою дійсно встановлено факт грубого порушення чинного кримінального та кримінально-процесуального законодавства та винесення незаконної постанови, що є істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону і потягнуло за собою скасування постанови. Проте, як вказано в ухвалі, вказане питання не зачіпає суть вироку та не погіршує становище засудженого, не змінює обсяг обвинувачення, не стосується недоліків вироку у частині кваліфікації злочину та призначення покарання. Заслухавши пояснення сторін, думку прокурора, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних мотивів. Вироком Хмельницького міськрайонного суду від 11.09.2006 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 263, ч. 2, 3 ст. 358 КК України та призначено йому покарання: за ст. 358 ч. 2 КК України - у вигляді 1 року позбавлення волі; за ст. 263 ч. 1 КК України - у вигляді 2 років позбавлення волі; за ст. 358 ч. 3 КК України - у вигляді 6 місяців арешту; на підставі ч. 5 ст. 74 КК України в зв'язку із закінченням строків давності за ст. 358 ч. 2, 3 КК України та ст. 263 ч. 1 КК України [PERSON] від призначеного покарання звільнено; за ст. 190 ч. 4 КК України [PERSON] призначено покарання у вигляді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Майно, на яке накладено арешт та що знаходиться на зберіганні у [PERSON] (т. 5, а.с. 85), та грошові кошти, на які накладено арешт згідно постанови Хмельницького міськрайонного суду від 15 червня 2006 року, - присуджено конфіскувати в дохід держави. У вище викладеній частині зазначений вирок суду ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 9.09.2008 року (далі: ухвала від 9.09.2008 року) було залишено без змін. 21.12.2009 року [PERSON] звернувся до Шепетівського міськрайонного суду в порядку ст. 405-1 КПК України з заявою про звільнення його на підставі ст. 74 КК України від призначеного судом покарання за діяння, караність якого усунуто ч. 4 ст. 48 КК України 1960 року, у зв'язку з закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності на час набрання вироком законної сили. Постановою Шепетівського міськрайонного суду від 5.02.2010 року в задоволенні заяви було відмовлено, ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 15.10.2010 року постанову залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду України від 30.06.2011 року постанову Шепетівського міськрайонного суду від 5.02.2010 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 15.10.2010 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. В результаті нового судового розгляду постановою Шепетівського міськрайонного суду від 2.11.2011 року в задоволенні заяви про звільнення від покарання [PERSON] знову було відмовлено, однак ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 28.12.2011 року вказану постанову скасовано, а матеріали справи направлено на новий судовий розгляд в той же суд. Після нового судового розгляду постановою Шепетівського міськрайонного суду від 9.02.2012 року [PERSON] втретє було відмовлено у задоволенні його заяви про звільнення від покарання у зв'язку з закінченням строків давності. Вказану постанову ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 29.01.2013 року було залишено без змін. Вказану ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.07.2013 року було скасовано, а справу направлено на новий апеляційний розгляд. За наслідками нового апеляційного розгляду ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 10.10.2013 року (далі: ухвала від 10.10.2013 року) постанову Шепетівського міськрайонного суду від 9.02.2012 року про відмову засудженому [PERSON] у задоволенні заяви про звільнення його від відбування покарання в зв'язку з закінченням строків давності скасовано; на підставі ст. 48 КК України (в редакції 1960 року) у зв'язку із закінченням строків давності звільнено [PERSON] від відбування покарання, призначеного вироком Хмельницького міськрайонного суду від 11.09.2006 року, та закрито провадження у справі; запобіжний захід [PERSON] тримання під вартою скасовано, звільнивши його із зали апеляційного суду негайно. Зазначеною ухвалою від 10.10.2013 року також було встановлено наступне: «…судом першої інстанції при розгляді кримінальної справи стосовно [PERSON] не було враховано вищеперераховані вимоги закону, що призвело до грубого порушення чинного кримінального та кримінально-процесуального законодавства та винесення незаконної постанови, що відповідно до ст. 367 КПК України (в редакції 1960 року) є істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону і тягне за собою скасування постанови. Разом з тим, на думку колегії суддів, вказане питання не зачіпає суть вироку та не погіршує становище засудженого, не змінює обсяг обвинувачення, не стосується недоліків вироку в частині кваліфікації злочину та призначення покарання. … Враховуючи те, що відносно засудженого [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає за необхідне скасувати його, звільнивши [PERSON] з-під варти із зали апеляційного суду негайно». Вказані обставини підтверджуються матеріалами оглянутих судом кримінальної справи № 1-732/2006 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366, ч. 1 ст. 263 КК України, та справи № 5/2220/20/12 за заявою [PERSON] про приведення вироку у відповідність до норм чинного законодавства. У відповідності до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі: Закон), відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, зокрема, внаслідок: незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного накладення арешту на майно, інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконної конфіскації майна. Згідно п. 1-1 ст. 2 вище вказаного Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного накладення арешту на майно, інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян. Встановлено, що внаслідок ухвалення незаконної постанови Шепетівського міськрайонного суду від 9.02.2012 року позивач продовжував відбувати покарання у виді позбавлення волі, тоді як, виходячи із ухвали від 10.10.2013 року, його мало бути зазначеною постановою звільнено від відбування покарання, що зроблено лише 10.10.2013 року. Таким чином, впродовж періоду часу з 9.02.2012 року по 10.10.2013 року, тобто один рік вісім місяців і один день позивач був позбавлений волі незаконно, чим було порушено його передбачене ст. 288 ЦК України право на свободу - особисте немайнове право, котре забезпечує природне існування фізичної особи, чим завдано йому глибоких і тривалих душевних страждань. Строк порушення права позивача суд обраховує з дати ухвалення постанови Шепетівського міськрайонного суду від 9.02.2012 року, а не з більш раннього часу, виходячи з того, що відбування покарання з моменту набрання вироком законної сили не було незаконним, оскільки вирок відносно позивача досі залишається чинним і ухвалою від 10.10.2013 року ані скасований, ані в будь-якій частині змінений не був, як не була скасована і ухвала від 9.09.2008 року, котрою цей вирок залишено в силі, а відтак позивач розпочав відбуття покарання на законній підставі. При цьому згідно вище наведених норм Закону право на відшкодування шкоди не виникає у випадках постановлення ухвали суду про призначення нового розгляду, а саме такі ухвали судів апеляційної та касаційної інстанцій постановлялися у справі № 5/2220/20/12 до моменту постановлення ухвали від 10.10.2013 року. Таким чином, факт наявності процесуальних дій, що обмежують права позивача (істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону, винесення незаконної постанови) був встановлений ухвалою від 10.10.2013 року як іншим рішенням суду в розумінні вище наведеного п. 1-1 ст. 2 Закону, а тому завдана ними шкода підлягає відшкодуванню позивачеві за рахунок коштів державного бюджету (абз. 1 ч. 1 ст. 4 Закону). При цьому суд не бере до уваги пояснення позивача з приводу того, що шкода була завдана йому також незаконним триманням під вартою. У відповідності до ст. 149 КПК України 1961 року, взяття під варту є видом запобіжного заходу, а тримання під вартою, виходячи з аналізу ст. ст. 155 - 158 КПК України 1961 року, - це триваючий результат застосування такого запобіжного заходу. Як вбачається із постанови Хмельницького міськрайонного суду від 14.11.2008 року, позивач перебував під вартою з 18.03.1998 року по 30.04.1998 року та з 1.12.2006 року по 7.12.2006 року. Докази того, що позивач перебував під вартою (тобто знаходився на умовах відповідного запобіжного заходу) в будь-які інші періоди часу, - в матеріалах даної справи та справи № 5/2220/20/12 відсутні. Не встановлено незаконності застосування до позивача запобіжного заходу у виді взяття під варту і ухвалою суду від 10.10.2013 року. У відповідності до ст. 3 Закону, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Ретельно оглянувши всі матеріали кримінальної справи № 1-732/2006 та справи № 5/2220/20/12, оцінивши усі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що не підлягають задоволенню заявлені позивачем вимоги про стягнення: - не отриманої заробітної плати - оскільки, як вбачається із трудової книжки позивача, копія котрої наявна в матеріалах справи, 1.10.2008 року він був звільнений з посади голови правління ЗАТ «Реммаш-Інвест» за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, тобто заробіток та інші грошові доходи не були ним втрачені внаслідок незаконних дій; - вартості майна, вилученого під час обшуку (факсового апарату, газового пістолета, паспорта, військового квитка, технічного паспорта на гараж, технічного паспорта на квартиру), - оскільки законності проведеного обшуку та вилучення позивач не оспорює, тоді як наслідком постанови від 9.02.2012 року таке вилучення не було; крім того, зазначені речі та документи не були конфісковані за вироком суду і будь-яких доказів на підтвердження їхньої вартості позивачем суду не надано та під час судового розгляду не здобуто; - грошових коштів, сплачених адвокатам, - оскільки, як вбачається з матеріалів справи № 5/2220/20/12, з моменту ухвалення постанови від 9.02.2012 року (як і впродовж всього часу провадження у справі № 5/2220/20/12, починаючи з 12.04.2010 року) правову допомогу позивачеві надавала лише адвокат [PERSON] При цьому в довідці адвоката [PERSON] від 16.01.2014 року за вих. № 15, що міститься в матеріалах справи, вказано, що гонорар в сумі 20000 грн. отримано нею згідно договорів про надання правової допомоги по захисту [PERSON] в кримінальних та цивільних справах у всіх інстанціях з 2010 року по 2013 рік. Чи сплачено цей гонорар позивачем та в яких саме сумах за кожною із справ, в довідці не вказано, тоді як інших доказів з цього приводу позивачем надано не було. Не підлягають стягненню на користь позивача 15000 грн. на оплату послуг захисника, наданих адвокатом [PERSON], оскільки з матеріалів справи не вбачається його участі під час провадження справи № 5/2220/20/12. Також не підлягають стягненню на користь позивача 10500 грн. як оплата правової допомоги, наданої адвокатом [PERSON], оскільки згідно наявного в матеріалах справи акту виконаних робіт, наданих послуг, роботи, послуги оплатила [PERSON], а не [PERSON]; - витрат, необхідних на лікування, - оскільки такого самостійного виду відшкодування не передбачено ст. 3 Закону, крім того, із заявлених позивачем витрат ним фактично сплачено лише 540 грн. за надання послуг стоматолога, однак причинно-наслідковий зв'язок між винесенням постанови від 9.09.2012 року та потребою позивача в отриманні послуг стоматолога будь-якими доказами у справі не підтверджений. Разом з тим, не простежується причинно-наслідковий зв'язок і між відбуванням покарання з 9.09.2012 року та гіпертонічною хворобою, оскільки з матеріалів кримінальної справи вбачається, що позивач хворів на гіпертонічну хворобу щонайменш з 28.05.2008 року (а.с. 65 - 72 т. 7, а.с. 85 т. 7, а.с. 206 т. 13); - грошових коштів, конфіскованих на виконання вироку суду, в сумі 500000 грн. - оскільки з матеріалів кримінальної справи та наданих позивачем документів з приводу виконання вироку суду вбачається, що вказані кошти в дохід держави звернуті не були, так як до даного часу не конфісковані; - інфляційні витрати та упущена вигода - оскільки не підлягають стягненню самі кошти в сумі 500000 грн., а також з огляду на те, що позивач лише припускає можливість отримання ним доходу від цієї суми коштів в розмірі 625000 грн., тоді як відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідно до частин 5, 6 ст. 4 Закону, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Будучи позбавленим волі впродовж одного року восьми місяців і одного дня з 9.02.2012 року по 10.10.2013 року, незаконно не будучи звільненим від відбування покарання у зазначений час постановою Шепетівського міськрайонного суду від 9.09.2012 року, позивач зазнав глибоких душевних страждань у зв'язку з прийняттям протиправного судового рішення щодо нього - постанови від 9.09.2012 року та незвільненням його від відбування покарання і тим самим продовження перебування в умовах ізоляції від суспільства, неможливості реалізації ним своїх звичок, бажань, професійних здібностей, обмеження в можливостях спілкування з рідними та друзями, неможливості брати повноцінну участь в його сімейному житті. Тому суд приходить до висновку про наявність підстав до відшкодування позивачеві завданої йому моральної шкоди. У відповідності до ч. 3 ст. 13 Закону, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Виходячи із характеру правопорушення та умов, за яких його допущено (справа переглядалася судом першої інстанції втретє), глибини та тривалості душевних страждань - щоденного усвідомлення позивачем факту позбавлення його одного з основних немайнових прав, яке забезпечує фізичне існування людини, неможливості швидкого і ефективного поновлення цього права впродовж двадцяти місяців і одного дня, - розмір належного позивачеві відшкодування суд оцінює, з врахуванням вимог розумності і справедливості, в сумі 200000,00 грн. На підставі наведеного на

Outcome: partial