Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-22 00:00:00

Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» (надалі - Банк) звернулося до\~суду з\~позовом до відповідачів про виселення та зняття з реєстрації. На підставі ухвали суду від 30 листопада 2021 року до участі у справі залучено правонаступника акціонерного товариства «Райффайзен Банк» - акціонерне товариство «ОКСІ БАНК». Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про необхідність примусового виселення відповідачів із будинку за адресою: [ADDRESS] (надалі - Будинок) та зняття їх з реєстраційного обліку без надання іншого жилого приміщення з урахуванням ст. 40 Закону України «Про іпотеку», договору іпотеки від 23 липня 2007 року №014/4046/81/337/25 та рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 лютого 2019 року, оскільки відповідачі (2), (3) у добровільному порядку відмовляється звільнити займане приміщення. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги просила задоволити з мотивів, викладених в позовній заяві. Від відповідача (1) до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі. Належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи відповідачі (2), (3) в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, відзив на позовну заяву не надали, тому суд ухвалює рішення при заочному розгляд справи. Від третьої особи [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі. Уповноважений представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради подала до суду висновок №1444/01-32/8326 від 08.10.2021. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного\~судочинства є\~справедливий,\~неупереджений та\~своєчасний розгляд\~і вирішення\~цивільних справ\~з метою\~ефективного захисту\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів фізичних осіб,\~прав та\~інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у\~ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.\~20\~Цивільного кодексу\~України право на захист особа здійснює на свій розсуд. \~ \~ \~ \~Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин, пов`язаних з наслідками цивільно правової реалізації укладеного між позивачем та відповідачем (1) договорів, а також застосування в зв`язку з цим матеріального правових способів захисту та відновлення порушеного права. 2. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи. 23 липня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено кредитний договір №014/4046/81/33725, (надалі Кредитний договір) відповідно до якого Банк надав Позичальнику кредит в сумі 5000 доларів США з кінцевим терміном повернення до 22.07.2021 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 13 % річних. В подальшому між сторонами укладалися ряд Додаткових угод до Кредитного договору. \~В забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором 23.07.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] був укладений договір іпотеки № 014/4046/81/33725 (надалі Іпотечний договір), згідно з яким предметом якого є земельна ділянка, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 600 кв.м., кадастровий номер 2110100000:01:006:0176. 28 грудня 2007 року між сторонами було укладено Додаткову угоду про внесення змін та доповнень до Іпотечного договору, відповідно до якої в іпотеку передано також житловий будинок незавершений будівництвом готовністю 81% з належними до нього спорудами, який розташований за адресою [ADDRESS] , загальною площею 184,3 кв.м., житловою площею №75,70 кв.м. та належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі рішення № 287. На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 лютого 2019 року, \~в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №014/4046/81/33725 від 23.07.2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: - земельна ділянка, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 600 кв.м. та належить іпотекодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗК №005931, виданого Мукачівським міським відділом земельних ресурсів 12 червня 2007 року на підставі рішення Мукачівської міської ради №315 від 26 квітня 27 року, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №2110400000-0107070700365;кадастровий номер 2110100000:01:006:0176; - житловий будинок незавершений будвіництвом готовністю 81% з належними до нього спорудами, який розташований за адресою [ADDRESS] , загальною площею 184,3 кв.м., житловою площею №75,70 кв.м. та належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі рішення №287, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою ніж 2 373 415 гривень (спарва №303/6608/18). Рішення суду набуло законної сили 26.03.2019. \~ \~ \~ \~Згідно з\~приписами частини\~четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній справі або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, обставини щодо укладання між сторонами Кредитного договору, Іпотечного договору, а також неповернення коштів відповідачами, звернення стягнення на предмет іпотеки, не підлягають доказуванню у справі, яка розглядається, оскільки мають преюдиційне значення. Фактичні обставини щодо реєстрації та проживання відповідачів у Будинку підтверджується даними повідомлень Центру надання адміністративних послуг Мукачівської міської ради від 23.07.2021 №19171/01-40, №19173/01-40, №19176/01-40 та №19179/01-40. \~ \~ \~ \~3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41\~Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями \~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Відповідно до частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст.ст.\~15,\~386,\~391 Цивільного кодексу України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном. Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. Згідно з частиною першою статті 575 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» (надалі - Закон) іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 Цивільного кодексу України, частини першої статті 33 Закону в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 Цивільного кодексу України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом. Згідно з частиною третьою статті 33 Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону. З Згідно з частиною другою статті 39 Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутися з таким позовом окремо. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, в частині першій якої передбачені підстави виселення. В свою\~чергу,\~частиною першою\~статті 40\~Закону передбачено,\~що звернення\~стягнення на\~передані в\~іпотеку житловий\~будинок чи\~житлове приміщення\~є підставою\~для виселення\~всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Частинами другою та четвертою ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або нежитлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено і частиною третьою ст. 109 Житлового кодексу України. Після набрання рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 лютого 2019 року законної сили, АТ «Райффайзен Банк Аваль» 24.05.2021 року надіслало відповідачам вимогу про добровільне виселення з Будинку (а.с. 27, 29, 30). Факт надіслання вказаних вимог підтверджується даними списку згрупованих відправлень та описами вкладення. Відповідно до п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати наступне, відповідно до ч.4 ст.9, ст.109 ЖК України, ст.40 Закону України «Про іпотеку» ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як за підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Отже, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, та лише після спливу одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Крім того, за змістом норми частини другої статті 40 Закону обов`язок письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в разі звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч.2 ст.40 закону «Про іпотеку». За таких обставин враховуючи те, що відповідачі у встановлений законом строк добровільно не звільнили спірний Будинок, а звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося на підставі рішення суду, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню. Щодо можливості задоволення вимоги про виселення малолітнього [PERSON] , [INFO] , суд зазначає наступне. Право на свободу пересування і вибір місця проживання як невід`ємне право кожної людини закріплено Загальною декларацією прав людини 1948 року (п.1 ст.13), Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року (ст.12), Протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст.2). Згідно з Конституцією України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.1 ст.33). Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (частина 1 статті 405 Цивільного кодексу України). Згідно зі стст.150, 156 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування,\~житло, відпочинок і медичне обслуговування. Відповідно до ст.ст.17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо нерухомого майна, право власності на яке належить дитині, а у випадках, визначених законом, - також щодо нерухомого майна, право користування яким належить дитині, відмовлятися від належних дитині майнових прав, зобов`язуватися від імені дитини порукою чи видавати письмові зобов`язання; держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Оскільки статтею 405 Цивільного кодексу України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, то нотаріуси для встановлення факту користування нерухомим майном витребовують довідку про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини за адресою майна, що відчужується або заставляється, видану житлово-експлуатаційною організацією або іншим відповідним уповноваженим органом з питань реєстрації. Коли з поданих документів нотаріусом установлено, що така дитина проживає за іншою адресою, ніж адреса майна, що відчужується, а також те, що така дитина не має права власності на це майно (його частину) нотаріус має право не витребовувати згоду органів опіки та піклування на посвідчення такого правочину. Тобто право користування майном члена сім`ї власника житла пов`язано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи. Таким чином, згода органів опіки та піклування необхідна лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що малолітній [PERSON] , [INFO] , під час укладення Іпотечного договору не був зареєстрований у спірному Будинку та не мав права користування ним, у зв`язку з чим суд вважає за можливе його виселення без згоди органу опіки та піклування. Аналогічний за змістом висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року\~ м.Київ\~ №355/689/16-ц. \~ \~ \~ \~Поряд з цим, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з \~реєстрації \~місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, \~запиту органу \~реєстрації \~за новим \~місцем \~проживання \~особи, \~остаточного рішення суду (про позбавлення \~права \~власності \~на \~житлове \~приміщення \~або \~права користування \~\~житловим приміщенням, \~\~визнання \~особи \~безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. \~ \~ \~ \~З урахуванням\~вказаних законодавчих\~приписів,\~у задоволенні\~позовних вимог\~про зняття\~з реєстрації\~місця проживання\~відповідачів слід\~відмовити,\~оскільки така\~вимога окремого\~вирішення у\~даному випадку\~не потребує,\~так як\~задоволення попередньої\~(виселення)\~-\~є достатньою\~підставою для\~зняття відповідачів\~з реєстрації\~у Будинку\~на підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». \~ \~ \~ \~Крім того, така вимога у контексті з положеннями ст.ст. 2, 15 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 15 Цивільного кодексу України, є передчасною, оскільки позивачем доказово не підтверджено обставин щодо порушення органом уповноваженим на виконання таких дій прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Таким чином позов підлягає частковому задоволенню. Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Питання вирішення розподілу судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного та

Outcome: approved