Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-26 00:00:00

Берегівський міжрайонний прокурор звернувся до Берегівського районного суду з позовом до [PERSON], Великобийганської сільської ради, про визнання недійсним та скасування рішення від 24.01.2006 року Великобийганської сільської ради та договору оренди земельної ділянки. Позов мотивований наступним. Згідно рішення 21 сесії IV скликання Великобийганської сільської ради від 24.01.2006 року, [PERSON], мешканцю [ADDRESS], передано в оренду терміном на 49 років земельну ділянку площею 1,6211 га в межах с. В.Бийгань для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення, кадастровий номер [NUMBER]. В подальшому, 12.12.2007 року на підставі вищенаведеного рішення Великобийганської сільської ради з [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 1,6211 га, згідно якого орендна плата складає 8724,88 грн. в рік, про який в Державному реєстрі земель вчинено запис за № [NUMBER] від 12.12.2007 року. Згідно витяіу з технічної документації, виданого управлінням Держземагенства у Берегівському районі від 11.02.2015 за №4-702-0.2-1072/2-15, нормативно-грошова оцінка даної земельної ділянки складає 668055,31 грн. Проте встановлено, що вказана земельна ділянка надана [PERSON] з грубим порушенням вимог земельного та водного законодавства. Так, в порушення вимог ст. ст. 20, ч.З ст. 22, 58, 60, 118 Земельного кодексу України та ст. 4, 88 Водного кодексу України, рішенням 21 сесії IV скликання Великобийганської сільської ради від 24.01.2006 передано в оренду [PERSON] земельну ділянку загальною площею 1,6211 га для ведення особистого селянського господарства, без зміни її цільового призначення не зважаючи на те, що згідно технічної документації, інформації Берегівської районної державної адміністрації (лист №277/02-20 від 25.02.2015), на земельній ділянці розташована штучна водойма (ставок). Як вбачається з проектної документації на земельну ділянку, при передачі вищевказаної земельної ділянки [PERSON] згідно рішення 21 сесії IV скликання Великобийганської сільської ради від 24.01.2006, державна землевпорядна експертиза не проводилась взагалі. Вищевказана земельна ділянка надана [PERSON] згідно вказаного рішення 21 сесії IV скликання Великобийганської сільської ради від 24.01.2006 року в користування на умовах оренди для ведення особистого селянського господарства, тобто для здійснення спеціального водокористування. Разом з цим, орендарем дозвіл на спецводокористування отримано не було, згідно інформації Берегівської ОДПІ ГУ ДФС у Закарпатській області (лист від 04.03.2015 №614/10/15-23) рентна плата за спеціальне водокористування ним не сплачується, чим самим порушено умови спеціального водокористування. Враховуючи наведене, рішення 21 сесії IV скликання Великобийганської сільської ради від 24.01.2006 прийняте в порушення ст. ст. 19, 22, 58, 59, 124 Земельного кодексу України, ст.ст. 48, 49, 51 Водного кодексу України і є незаконним та підлягає визнанню недійсним, а таким чином визнанню недійсним підлягає і договір оренди, який укладений на підставі такого незаконного рішення. Прокурор Михайліченко Г. А. у судовому засіданні позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечив з мотивів його безпідставності, вказуючи на те, що при наданні [PERSON] земельної ділянки в оренду були дотримані всі необхідні вимоги законодавства, заявив також про застосування строків позовної давності. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечили проти позову з аналогічних підстав. Заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, враховуючи всі обставини, що мають істотне значення по справі, суд вважає, що у позові слід відмовити, виходячи із наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків звільнення від доказування. Так, аргументи прокуратури щодо нечинності рішення сільської ради та договору оренди земельної ділянки зводяться до того, що це є землі водного фонду і передані в оренду з порушенням водного законодавства. Однак, прокуратурою не надано доказів того, а відповідачами та представником відповідача заперечено проти того, що спірна земельна ділянка є земельною ділянкою водного фонду. Більше того, згідно договору оренди земельної ділянки та акту прийому-передачі земельної ділянки, вказано її цільове призначення - земля сільськогосподарського призначення, і відсутня вказівка на те, що вона є землею водного фонду. Крім того, слід зазначити, що до 15 січня 2012 року був чинним пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України, відповідно до якого позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Однак, 15 січня 2012 року набрав чинності Закон України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» на підставі якого пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України було виключено. Водночас, оскільки закон (пункт 10 частини другої статті 16, стаття 21 ЦК України, абзац третій частини другої статті 20 ГК України) визначає визнання недійсними актів державних та інших органів, що суперечать законодавству і порушують права та законні інтереси осіб, як спосіб захисту цивільних прав, то до позовних заяв юридичних осіб і зазначених громадян про визнання недійсними таких актів застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. Підпунктом 3 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 4176-VI встановлено, що протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи. Таким чином, виходячи з всього вищенаведеного, до позовних вимог про визнання незаконним правового акту, прийнятого після 15 січня 2012 року, позовна давність становить 3 роки, а щодо правових актів прийнятих до 15 січня 2012 року - 15 січня 2015 року. Згідно з роз'ясненнями, що містяться у пункті 6 рішення Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 представництво прокуратурою України інтересів держави в суді є одним із видів представництва в суді. За правовою природою представництво в суді є правовідносинами, в яких одна особа (представник) на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи (довірителя) і виконує процесуальні дії в суді в її інтересах, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для неї права та обов'язки. Представництво прокурором інтересів держави в суді відрізняється від інших видів представництва рядом специфічних ознак: складом представників та колом суб'єктів, інтереси яких вони представляють, обсягом повноважень, формами їх реалізації. Таким чином, прокурор, як представник держави в особі відповідного органу може бути наділений лише правами, належними особі, яку він представляє. Сторони в судовому процесі мають рівні права, тому прокурор, який звернувся з позовом в інтересах держави не має в розумінні чинного ЦПК України та законодавства привілейованого статусу порівняно з іншими учасниками процесу, зокрема, особою в інтересах якої він звернувся. Таким чином, дія правового інституту позовної давності та положення щодо наслідків її спливу, встановлені законом, мають розповсюджуватися на всіх учасників судового процесу, у тому числі на прокурора. У поданому відповідачем [PERSON] запереченні, а також представником відповідача [PERSON] заявлено про застосування строку позовної давності. Відповідно до ч. 3-4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскаржуване рішення сільської ради винесено 24.01.2006 року, а договір оренди укладено 12.12.2007 року. При цьому, у судовому засіданні представником відповідача [PERSON] надано лист Берегівського міжрайонного прокурора № 2928вих від 12.12.2005 року, про те, що просили щомісячно до 28 числа направляти у Берегівську міжрайонну прокуратуру копії рішень сільських рад і розпорядження відповідних голів. Великобийганським сільським головою [PERSON] у судовому засіданні підтверджено, що такі дії дійсно вчинялися, і в тому числі рішення про надання [PERSON] у оренду земельної ділянки було надіслано до Берегівської міжрайонної прокуратури. За таких обставин, так як позовна заява подана до суду 12.03.2015 року, і суд не вбачає поважності причин пропуску строку позовної давності, а відповідно, не вбачає підстав для поновлення строку звернення до суду, а також позов є недоведеним, у його задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed