Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

В березні 2020 р. [PERSON] (позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (відповідач), третя особа: Міністерство юстиції України, про тлумачення договору іпотеки, в якому просила ухвалити рішення про тлумачення змісту іпотечного договору №84/07, укладеного 24.10.2007 р. між [PERSON] та АБ «Брокбізнесбанк, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Орловською О.Е., а саме пунктів 7.5 та п.п. 7.5.1, 7.5.2 разом з підпунктом 5.3.2.1 щодо наявності права іпотекодержателя на позасудовий спосіб задоволення своїх вимог на підставі застереження в іпотечному договорі без внесення змін щодо фактичних площ квартири [ADDRESS] (загальної та житлової) та площ інших приміщень квартири, тобто до опису, характеристики предмету іпотеки. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 24.10.2007 р. між АБ «Брокбізнесбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №120І-71, за яким позивачу були надані грошові кошти в розмірі 247926,00 дол. США на строк з 24.10.2007 р. по 22.10.2022 р. зі сплатою 13,5 % річних для придбання нерухомого майна. Для забезпечення виконання вказаного зобов`язання 24.10.2007 р. між АБ «Брокбізнесбанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір, предметом якого є майнові права на об`єкт незавершеного будівництва-трикімнатну квартиру [ADDRESS] , яка згідно проектної документації має 118,06 кв.м. загальної площі, 72,25 кв.м.- житлової. Після завершення будівництва, введення в експлуатацію та державної реєстрації права власності на квартиру зазначена квартира залишається предметом іпотеки. В подальшому, 07.09.2017 р. між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» були укладені договори про відступлення прав вимоги за кредитним договором та іпотечним договором щодо [PERSON] . Позивач звертає увагу, що саме майнові права були передані в іпотеку, а не квартира. На теперішній час фактична загальна площа квартири 115,7 кв.м, а житлова - 69,5 кв.м, що відрізняється від площі квартири, що вказана в іпотечному договорі. Позивач вважає, що в іпотечному договорі невірно зазначена істотна умова (опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації та/або реалізації), а сам по собі номер квартири не дозволяє повною мірою ідентифікувати предмет іпотеки. Водночас, відповідач без внесення змін до іпотечного договору тлумачить норми договору іпотеки на свою користь та в позасудовому порядку намагається звернути стягнення на предмет іпотеки. Оскільки між сторонами наявний спір щодо тлумачення пунктів 7.5 та п.п. 7.5.1, 7.5.2 разом з підпунктом 5.3.2.1 іпотечного договору, позивач звернулась до суду з вказаним позовом. У відзиві на позов представник відповідача зазначає, що відсутні підстави для тлумачення договору іпотеки. Іпотечним договором передбачено, що після завершення будівництва, введення в експлуатацію та державної реєстрації права власності на квартиру зазначена квартира залишається предметом іпотеки за договором. Іпотека поширюється на частину об`єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення цього договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Іпотека поширюється на всі проблемі іпотекодавцем поліпшення та зміни в якісних показниках предмета іпотеки. Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його при належностями. Відповідач не заперечує щодо незначної зміни площі квартири в процесі будівництва, проте вказана квартира лишається предметом іпотеки. Крім цього, договір іпотеки не носить суперечливий характер, умови договору зрозумілі, позивач прийняла умови договору, до суду для визнання його недійсним не зверталась. В письмових поясненнях представник третьої особи зазначає, що одним із способів захисту прав є тлумачення змісту правочину, якщо одній із сторін не зрозумілий зміст правочину або його окремі умови. Тлумаченням змісту правочину є з`ясування, встановлення дійсної волі сторін під час укладення правочину. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11.03.2020 р. відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. (а.с. 39) Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що між 24.10.2007 р. між АБ «Брокбізнесбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №120І-71, за яким позивачу були надані грошові кошти в розмірі 247926,00 дол. США на строк з 24.10.2007 р. по 22.10.2022 р. зі сплатою 13,5 % річних для придбання нерухомого майна. (а.с. 8-10) 24.10.2007 р. між АБ «Брокбізнесбанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір, предметом якого є майнові права на об`єкт незавершеного будівництва-трикімнатну квартиру [ADDRESS] , яка згідно проектної документації має 118,06 кв.м. загальної площі, 72,25 кв.м.- житлової. Після завершення будівництва, введення в експлуатацію та державної реєстрації права власності на квартиру зазначена квартира залишається предметом іпотеки. Іпотека поширюється на частину об`єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення цього договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Іпотека поширюється на всі проблемі іпотекодавцем поліпшення та зміни в якісних показниках предмета іпотеки. Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його при належностями. Згідно технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] станом на 22.11.2009 р. жила площа квартири - 61,1 кв.м., загальна - 119,00 кв.м. (а.с.21-22) Згідно технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] станом на 24.11.2011 р. жила площа квартири - 69,5 кв.м., загальна - 115,7 кв.м. (а.с.23-24) 18.01.2012 р. на підставі акту б/н [PERSON] прийняла квартиру [ADDRESS] , жилою площею 69,5 кв.м., загальною - 115,7 кв.м. (а.с. 25) 29.05.2012 р. позивачу видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , яка складається з трьох кімнат, жилою площею 69,50 кв.м., загальною - 115,70 кв.м. (а.с. 15) 03.08.2012 р. право власності за позивачем на вказану квартиру зареєстровано, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав. (а.с. 16) 07.09.2017 р. між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором №84/07 щодо [PERSON] , за яким право вимоги за вказаним іпотечним договором перейшло ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». (а.с. 18) Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Підстава позову - обставини (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), які в сукупності дають право особі звернутися до суду з вимогами до відповідача. Позивач звернувся до суду з позовом для тлумачення змісту іпотечного договору №84/07, укладеного 24.10.2007 р. між [PERSON] та АБ «Брокбізнесбанк, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Орловською О.Е., а саме пунктів 7.5 та п.п. 7.5.1, 7.5.2 разом з підпунктом 5.3.2.1 щодо наявності права іпотекодержателя на позасудовий спосіб задоволення своїх вимог на підставі застереження в іпотечному договорі без внесення змін щодо фактичних площ квартири [ADDRESS] (загальної та житлової) та площ інших приміщень квартири, тобто до опису, характеристики предмету іпотеки. Згідно ст. 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. У разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови. Відповідно до частин другої-четвертої статті 213 ЦК України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьої цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Суб`єктом тлумачення правочину насамперед є його сторона (сторони). Правила тлумачення правочину мають застосовуватися і в разі автентичного тлумачення правочину його сторонами, і в разі тлумачення правочину судом. Але якщо в разі автентичного тлумачення ця норма має рекомендаційний характер, то в разі випадку тлумачення змісту правочину судом застосування правил ч. 3 і ч. 4 ст.213ЦК є обов`язковим. Відповідно до вказаних норм під час тлумачення змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає можливості з`ясувати зміст окремих частин правочину, останній встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо і в такий спосіб неможливо визначити справжню волю осіб, що вчинили правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, які мають істотне значення. В постанові Верховного Суду від 16.10.2019 р. у справі 266/3229/16-ц зазначено, що за змістом вказаної статті тлумачення змісту правочину можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони. Тлумачення змісту правочину є правом суду, а не обов`язком за умови наявності спору. Метою тлумачення правочину є з`ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малося на увазі. Потреба у тлумаченні правочину виникає у зв`язку з неповнотою або недостатньою ясністю окремих його умов. Саме тому при тлумаченні правочину суди повинні брати до уваги однакове для всього змісту правочину буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, вжитих у правочині. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зроблено висновок, що у «відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України». Аналіз положень статті 213 ЦК України свідчить, що тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами, зокрема при невизначеності і незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів змісту. З огляду на викладене, необхідною умовою для тлумачення правочину відповідно до статті 213ЦК України є незрозумілі слова, поняття терміни, які не дають змоги з`ясувати дійсні наміри сторін при підписанні договору, тоді як пункти 7.5, 7.5.1, 7.5.2 іпотечного договору, які стосуються задоволення вимог іпотеко держателя в позасудовому порядку є чіткими, зрозумілими та не передбачають двозначного трактування. Зі змісту договору іпотеки не вбачається, що він носить суперечливий характер, що неможливо встановити волю і намір сторін, або є інші причини для його тлумачення. Суд приймає до уваги, що до уваги, що тлумачення змісту правочину є правом суду, а не обов`язком. Крім цього, якщо предметом іпотеки є об`єкт незавершеного будівництва, то по закінченні його будівництва іпотека зберігає силу, і її предметом є будівля споруда, зведена в результаті завершення будівництва (п. 40 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року). Також ст. 55 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що після закінчення будівництва збудована нерухомість продовжує бути предметом іпотеки відповідно до умов іпотечного договору. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, підстав для задоволення позовних вимог про тлумачення договору іпотеки, суд не вбачає. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed