Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

В березні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення інфляційних витрат, 3% річних та пені, посилаючись на те, що рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 24.01.2013 року по справі №2-275/11 було частково задоволено його позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, про встановлення порядку користування земельною ділянкою, та було виділено позивачу у приватну власність в натурі 7/25 частки домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , інші 18/25 частки вказаного домоволодіння були виділені у приватну власність [PERSON] . Також, Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області по справі №2-275/11 від 24.01.2013 року було стягнуто з [PERSON] на користь позивача грошову компенсацію за 22/100 частини домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , у розмірі 64 113,00грн. 04.03.2013 року Комінтернівським районним судом було видано виконавчий лист на підставі рішення від 24.01.2013 року. Всупереч рішення суду до даного періоду часу відповідачем не виконано рішення суду ,свої зобов`язання [PERSON] не виконав і з 04.02.2013 року по 20.03.2019 року підлягає стягненню сума інфляційних витрат у розмірі 103613,02 грн., пеня у розмірі 120170,60 грн. та три відсотки річних у сумі 11777,00 грн., які просить стягнути з відповідача в примусовому порядку. Позивач в судове засідання не з`явився, про день і час розгляду справи був належним чином повідомлений, надав до суду письмову заяву щодо розгляду справи без його участі, а також в своїй заяві вказав на те, що позовні вимоги він підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день і час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомив. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх наданими доказами, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 24.01.2013 року по справі № 2-275/11 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Крижанівська сільська рада Комінтернівського району Одеської області, про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, про встановлення порядку користування земельною ділянкою задоволено частково. Виділено у приватну власність [PERSON] в натурі 7,25 частки домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за 22/100 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , в розмірі 64113,00грн. 26.03.2013 року Комінтернівським районним судом Одеської області виданий виконавчий лист по справі №2-275/11 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за 22/100 частки домоволодіння за адресою: [ADDRESS] у розмірі 64113,00грн. 10.05.2018 року державним виконавцем Лиманського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Івановим І.В. повернуто виконавчий лист №2-275 виданий 26.03.2013 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення і здійснені державним виконавцем відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, суд вважає встановленим і таким, що не підлягає доказуванню у даному судовому процесі, факт наявності у відповідача [PERSON] грошового зобов`язання перед позивачем в розмірі 64113,00грн. Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правові відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.ч.1, 3 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. При цьому, відповідно до ч.2 ст.551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. З наведеного випливає, що у випадку невиконання або неналежного виконання взятого на себе зобов`язання, що випливає з умов договору, боржник зобов`язаний сплатити на користь кредитора неустойку у виді штрафу або пені, залежно від способу у який було здійснено порушення зобов`язання, у розмірі встановленому договором. Судом встановлено, що на даний час відповідачем грошове зобов`язання перед позивачем не погашене, рішення суду про стягнення грошової компенсації перебувало у виконавчій службі на стадії примусового виконання, проте на даний час не виконане. Відповідно до ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав установлених ст.11 цього Кодексу, відповідно до ч. 5 якої у випадках встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання, є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічно правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27.01.2016 року у справі №6-771цс15, яка відповідно до положень ст.360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Суд звертає увагу, що підставою даного позову є власне не виконання зобов`язання на підставі рішення суду, а не виконання зобов`язань відповідно до кредитного договору. Водночас суд бере до уваги, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно із ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Визначення моменту початку відліку позовної давності міститься у ст. 261 ЦК України, згідно ч. 1 якої встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки законом встановлено обов`язок боржника сплатити кредитору суму боргу із урахуванням рівня інфляції та 3% річних від простроченої суми за увесь час прострочення виконання ним свого грошового зобов`язання, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає у кредитора за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, тобто до моменту сплати ним всієї суми боргу та проведення повного розрахунку. Таким чином, оскільки відповідачем було допущено порушення виконання рішення суду, а тому у нього виник обов`язок по сплаті неустойки у виді пені за період з 22.04.2016 року по 20.03.2019 року в розмірі 58044,06грн. Враховуючи вищевикладене, перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційні втрати від суми боргу 64113,00 грн. за період з 04.02.2013 року по 20.03.2019 року на загальну суму 103613,02 грн., 3% річних від суми боргу за період з 04.02.2013 року по 20.03.2019 року на загальну суму 11 777,00 грн., а всього 115390,02 грн. У відповідності до ст.141 ЦПК України судові витрати по справі слід покласти на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, ст.ст.256,257,267,509,625 ЦК України,

Outcome: partial