Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-01 00:00:00

В березні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м.Чернігова з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення коштів з підстав, передбачених ст..ст. 22, 215, 661, 1212 ЦК України. Зазначаючи, що його права як покупця було порушено і завдано збитків в сумі 15000 доларів США. Відповідачем надано відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач позов не визнає, зазначає, що сплинули строки позовної давності, просить в задоволенні позову відмовити. Ухвалою суду від 29.03.2019 року відкрито провадження у справі. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Чернігова Требух Н.В. від 20.05.2019 року справу прийнято до свого провадження. Судом було витребувано для огляду цивільну справу №2-4/08 за позовом [PERSON] до [PERSON] [PERSON] , Ведильцівської с/ради про визнання недійсним заповіту, свідоцтва про право на спадщину, договору купівлі-продажу та справу № 2-181/10 за позовом [PERSON] до першої чернігівської державної нотаріальної контори, [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування та витребування майна з чужого незаконного володіння. В судовому засіданні позивач, його представник позов підтримали і просили суд його задовольнити. Відповідач позов не визнала, в його задоволенні просила відмовити, послалась на сплив строку позовної давності. Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 16.08.2007 року рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова з урахуванням додаткового рішення від 05.10.2007 року по справі № 2-4600/2007 було розірвано договір міни від 06.04.2006 року, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] та повернуто сторони в попереднє становий е, а саме: - визнано право власності за [PERSON] на однокімнатні квартири, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; [ADDRESS] ; та [ADDRESS] та переведено на нього права покупця. - за [PERSON] було визнано право власності на % частину будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно Договору купівлі-продажу від 31.08.2006 року квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] була придбана в [PERSON] . Згідно розписки від 31.08.2006 року [PERSON] було отримано від [PERSON] кошти в сумі 75750 грн., що еквівалентно 15000 доларів США, за продану однокімнатну квартиру по [ADDRESS] . Як було зазначено в п. 1.2. Договору купівлі-продажу квартири від 31.08.2006 року документом, що підтверджував право власності [PERSON] на дану квартиру було Свідоцтво про право на спадщину від 30.08.2006 року видане державним нотаріусом Першої чернігівської державної нотаріальної контори за реєстровим № 4-2637. Після визнання права власності за [PERSON] на вищезазначені квартири, останнім було продано квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі- продажу від 30.10.2007 року. Проте, рішенням Чернігівського районного суду від 26.12.2008 року по справі за позовом [PERSON] було визнано недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім.»я [PERSON] , що підтверджувало в свій час право власності [PERSON] на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка в подальшому була придбана [PERSON] та продана [PERSON] та [PERSON] . В подальшому рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 30.03.2010 року було визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] та зобов`язано [PERSON] та [PERSON] звільнити та передати [PERSON] вказану квартиру. Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 09.07.2010 року залишено без змін. Під час розгляду вказаної вище цивільної справи [PERSON] брав в ній участь як третя особа і знав про прийняті судові рішення, тобто про порушення своїх прав ще в 2010 році. Відповідно до ч. 1 ст. 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Як вбачається з матеріалів справи відповідач неправомірно відчужила квартиру [PERSON] , що було встановлено рішеннями судів, та не повернула грошові кошти отримані за продаж квартири. Згідно ст..1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. ( ч.1 ст.1213 ЦК України). Разом з тим, згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 Цивільного кодексу України). За загальним правилом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, за змістом статей 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу). При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це, особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Як вбачається з матеріалів справи позивачу стало відомо про порушення своїх прав як власника ще у 2010 році, а з позовом звернувся лише в 2019 року, тобто майже через 9 років. Отже, враховуючи вищевикладене, а також те, що під час розгляду справи відповідачем заявлено про сплив строку позовної давності, що вбачається з відзиву на позовну заяву, згідно якого відповідач просить відмовити у задоволенні позову, а позивачем не доведено поважність причини пропуску строку звернення до суду з позовом, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed