Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-06 00:00:00

В апеляційній скарзі Дніпропетровська місцева прокуратура №3 просить скасувати в частині задоволення позовних вимог рішення Дніпропетровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2016 року, посилаючись на його незаконність, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Апеляційний суд, вивчивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, вважає рішення в оскаржуваній частині незаконним, таким, що повинне бути скасоване у вказаній частині, виходячи з наступного. Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 11.05.2016 року [PERSON] придбав у ТОВ «ОЛІЕКС-АГРО» комплекс нежитлових будівель та споруд по [ADDRESS] Дніпропетровської області, загальною площею 21784 кв.м. за 150 000 грн.. Договором купівлі-продажу від 11.05.2016 року визначено, що до 11.06.2016 року сторони з'являться до нотаріуса з метою оформлення даного договору купівлі-продажу нотаріально. Згідно тверджень [PERSON] у визначений у договорі строк директор ТОВ «ОЛІЕКС-АГРО» не з'явився до нотаріуса для посвідчення даного договору, укласти в нотаріальній формі даний договір відмовляється, отримані за продаж нерухомого майна кошти не повертає, що змушує [PERSON] звернутися до суду з позовом про визнання вказаного договору дійсним та визнання за ним права власності на комплекс нежитлових будівель та споруд. Між тим, під час розгляду справи, директор ТОВ «ОЛІЕКС-АГРО» визнав позовні вимоги в частині визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно, а тому суд вважав, що даний факт доказуванню не підлягає. Одночасно районним судом відмовлено у стягненні заборгованості за договором позики у сумі 150000 грн., з підстав недоведеності вказаної вимоги. Рішення переглядається в частині задоволення позовних вимог [PERSON], в іншій частині не переглядається, так як не є предметом апеляційного оскарження. Ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON], апеляційний суд виходить з наступного. Відповідно до ст.. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно ст.. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно ст.. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до ст.. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до п.2.2 Договору право власності у покупця на об'єкт підлягає державній реєстрації і виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню дійсним, необхідно враховувати, що ч.2ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст..ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. У матеріалах справи відсутні будь-які докази належності спірного майна позивачу чи відповідачу, не надано й доказів законного володіння чи користування земельною ділянкою, на якій розташовано спірне нерухоме майно. Відповідно до ст.. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Всупереч вказаним вимогам законодавства без будь-яких доказів наявності обставин, які перешкоджали нотаріально посвідчити спірний договір, районним судом безпідставно визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна. При цьому, не враховано, що договір купівлі-продажу нерухомого майна відповідно до зазначених норм законодавства підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, а тому не міг бути визнаний дійсним і відповідно відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно. Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції в порушення ст..ст. 212-215 ЦПК України не визначився належним чином з характером спірних правовідносин, не надав належної оцінки наявним у справі доказам та не перевірив достатності наданих доказів для задоволення позовних вимог, грубо порушив норми матеріального закону. Рішення як таке, що не відповідає матеріальному та процесуальному законам підлягає скасуванню, з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання за ним права власності на спірну нерухомість. На підставі ст. 88 ЦПКУ з позивача на користь апелянта підлягають стягненню судові витрати в сумі 2862,65 грн..

Outcome: approved