Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-06 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи позов тим, що 14.03.2017 року між сторонами було укладено договір без номера про надання банківських послуг, який складається із заяви, умов та правил надання банківських послуг, згідно з якими відповідачу було надано кредит в розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладенні договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Відповідач [PERSON] не виконував належним чином умови кредитного договору, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість, яка станом на 18.08.2019 року становить 34377,41 грн. і складається з наступного: 15042,28 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 7705,00 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 8786,05 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 730,87 грн. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штрафу (фіксована частина), 1613,21 грн. штрафу (процентна складова). В порушення Умов і правил надання банківських послуг відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, тому позивач змушений був звернутися в суд для захисту своїх прав та інтересів.. Представник позивача до судового засідання 07.07.2020 року не з`явився, але надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав повністю. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у позові відмовити, оскільки кредитну картку було видано на [PERSON] , а не на [PERSON] . Разом з тим, на запитання суду пояснив, що дійсно, він отримував у АТ КБ «ПриватБанк» кредитну картку, користувався кредитними коштами в межах кредитного ліміту. Проте ніяких кредитних договорів він із банком не підписував. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 14.03.2017 року між сторонами було укладено договір без номера про надання банківських послуг, який складається із заяви, умов та правил надання банківських послуг, згідно з якими відповідачу було надано кредит в розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 8 -24). Відповідно до заяви від 14.03.2017 року [PERSON] підтвердив, що ознайомлений і згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку. Своїм підписом [PERSON] підтвердив, що ця заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між ним та банком договір надання банківських послуг. Згідно наданого банком розрахунку заборгованість відповідача [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 18.08.2019 року становить 34377,41 грн. і складається з наступного: 15042,28 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 7705,00 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 8786,05 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 730,87 грн. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штрафу (фіксована частина), 1613,21 грн. штрафу (процентна складова)(а.с. 5-7). За таких обставин, суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, є зобов`язальними і регулюються нормами глав 47-49, 51 ЦК України, а також спеціальними нормами глави 71 ЦК України. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За змістом ст. 1056-1 ЦК України, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Позивачем надано належні докази на підтвердження обставин щодо надання кредитних коштів відповідачу [PERSON] , що останній знімав кредитні кошти з карткового рахунку, а також ним вносилися платежі, відбулось автоматичне погашення, що підтверджується випискою по картковому рахунку (а.с. 108-114) та іншими наявними в справі письмовими доказами. Станом на 18.08.2019 року заборгованість [PERSON] становить 15042,28 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 7705,00 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, яку суд вважає доведеною та обґрунтованою. Разом з тим суд вважає, що заборгованість за пенею та штрафами стягненню не підлягає з огляду на таке. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин повинні відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У цій справі договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту й Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Враховуючи вище викладене, відсутні підстави вважати, що АТ КБ «ПриватБанк» при укладенні договору з [PERSON] дотрималося вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та їх погодження зі споживачем. Вказане узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження № 14-131цс19), у якій зазначено, що відповідно до принципу справедливості, добросовісності та розумності неможливе покладення на слабшу сторону договору - споживача невиправданого тягаря з`ясування змісту кредитного договору. Крім того, як вбачається із анкети-заяви позичальника від 14.03.2017 року в ній відсутні умови щодо строку дії кредитного договору, розміру відсоткової ставки, порядку погашення заборгованості, а також про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафу) за порушення зобов`язання, прострочення його виконання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Позивач АТ КБ «Приватбанк», звернувшись із позовними вимогами про стягнення заборгованості за кредитом, просив крім тіла кредиту (суми, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту. Обґрунтовуючи своє право вимоги в цій частині, а також розмір і порядок нарахування, позивач, крім розрахунку кредитної заборгованості за договором від 14.03.2017 року посилається на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, які розміщені на банківському сайті https://privatbank.ua, в тому числі і на зміни, які вносилися до них, а також Тарифи, як невід`ємну частину договору, яким визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пені та штрафу за несвоєчасне погашення кредиту та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення. При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, щодо відповідальності за прострочення виконання зобов`язань, та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Наданий позивачем витяг із Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанком належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем. За таких обставин, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про відповідальність за прострочене зобов`язання, подані банком Витяг з Умов та Тарифи не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Тому суд не вбачає підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому договорі відповідальність за невиконання чи порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти добровільно відповідачем [PERSON] не повернуті позивачу АТ КБ «ПриватБанк», тому зазначені обставини вказують на порушення прав банку, які підлягають судовому захисту шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, а саме 15042,28 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 7705,00 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, а в задоволенні решти суми позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України оскільки позов задоволено частково (на 66,17 %), тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1271,13 грн.

Outcome: partial