Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-19 00:00:00

В вересні 2014 року позивачі звернулися до суду з позовною заявою, в якій просили визнати факт прийняття ними спадщини з моменту її відкриття після смерті [PERSON], померлої 31.12.1998 року, визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 08.10.2005 року Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 4-2594 частково недійсним, визнати право власності відповідача у розмірі 1/6 частини житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Юності, буд. 147-б, здійснити перерозподіл спадкового майна померлої [PERSON], визнати за ними право власності на 1/6 частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Юності, буд. 147-б, за кожним, в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування своїх позовних вимог вказали на те, що вони є онуками [PERSON], померлої 31.12.1998 року. Після її смерті залишилося спадкове майно: 1/2 частина житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Юності, буд. 147-б. Перед смертю [PERSON] залишила заповіт, яким заповідала зазначену частину житлового будинку в рівних частках позивачам та своєму синові [PERSON] - рідному батьку позивачів. Таким чином, на момент смерті відкрилася спадщина на зазначене нерухоме майно, рівні права на спадкування якого мали три спадкоємця - позивачі та відповідач. Проте, позивачів було усунуто від спадкування належних їм часток, згодом відповідач отримав всю належну померлій частку житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 08.10.2005 року Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 4-2594. Усунення позивачів від спадкування часток спірного житлового будинку здійснювалося на підставі їх заяви від 09.06.2005 року. Проте, така заява не може сприйматися як належна підстава відмови. Так, на підставі смерті [PERSON] була заведена спадкова справа 778/2005. Разом з тим, Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою була заведена ще одна спадкова справа № 804/2005 за фактом смерті [PERSON], в рамках якої позивач - [PERSON] не тільки прийняла спадщину, а й оформила свідоцтво про справо на спадщину за заповітом на частину майна померлої. Підставою для залучення [PERSON] до спадкування було встановлення факту вступу в управління та володіння спадковим майном на момент відкриття спадщини. Позивачі вважають, що своїми діями [PERSON] прийняла всю належну їй спадщину. Спираючись на вищевикладене, відмова [PERSON] від прийняття спадщини, засвідчена 09.06.2005 року державним нотаріусом [PERSON] є нікчемною та не може вважатися підставою для усунення [PERSON] від оформлення належної їй частки спадкового майна. Позивач [PERSON] також прийняв спадщину. Так, на момент смерті [PERSON], [PERSON] був неповнолітнім, а тому мав неповну дієздатність. Підставою для залучення відповідача до спадкування є його участь у похоронах померлої. Отже, якщо відповідач брав участь у похоронах [PERSON] і це виявилося достатньою підставою для залучення його до кола спадкоємців, то на цих же підставах повинен бути залучений також і його син - позивач, [PERSON], тому що неповнолітні здійснюють юридичні дії через своїх законних представників. З огляду на ці обставини, [PERSON] також не міг відмовитися від спадщини у 09.06.2005 році, оскільки з моменту смерті спадкодавця і прийняття ним спадщини минуло більше шести місяців. Таким чином, позивачі за будь-яких умов не мали можливості відмовитися від спадщини 09.06.2005 року, оскільки спадщина була ними прийнята ще у 1998 році. З невідомих їм причин, Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою зазначеним обставинам не була надана належна оцінка, що і зумовило подальше виникнення спору про право. Відповідач не мав права на спадкування всієї належної померлій частини житлового будинку, а тому є всі підстави визнати спірне свідоцтво частково недійсним. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] підтримав позовні вимоги позивачів та просив задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилався на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні не визнав позовні вимоги позивачів та просив відмовити їм в задоволенні їхніх вимог в повному обсязі. При цьому, вказав, що посилання позивачів на нікчемність їх відмови від прийняття спадщини та неможливості усунення їх від оформлення належних їм частин спадкового майна, спростовуються копією витребуваної під час розгляду спадкової справи, з якої вбачається, що згідно заяви [PERSON] та [PERSON] від 09 червня 2005 року, їм було відомо про відкриття спадщини за заповітом і як зазначено у заяві, термін для прийняття спадщини вони пропустили, свідоцтва про право на спадщину отримувати не бажають. Згідно діючого, на час прийняття спадщини законодавства, вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Воля спадкоємців [PERSON] та [PERSON] знайшла своє вираження в поданій ними до нотаріальної контори заяві від 09 червня 2005 року про відмову від прийняття спадщини за заповітом та фактичної відмови від вступу в управління або володіння спадковим майном. Крім того, вказав, що позивачами пропущений встановлений законом строк для звернення до суду з даними вимогами, що є підставою для відмови позивачам у задоволенні їхніх вимог. Представник Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, раніше надала суду заяву, в якій просила розглянути дану справу без участі представника державної нотаріальної контори, у звязку із виробничою завантаженістю. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачів підлягають частковому задоволенню по наступним підставам. У судовому засіданні встановлено, що 31 грудня 1998 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [PERSON] І-КИ № 222455, виданим 04.01.1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Кіровської районної ради м. Дніпропетровська, актовий запис № 07 (а.с.68). Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, яке серед іншого складається з 1/2 частини домоволодіння № 147-б по вул. Юності в м. Дніпропетровську, що підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 13.09.2005 року за № 8334879 (а.с.74). Відповідно до ч. 1 ст. 524 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Позивачі [PERSON] та [PERSON] є онуками померлої, а [PERSON] є рідним сином померлої. Ще за життя, а саме 10 жовтня 1998 року [PERSON], яка померла 31 грудня 1998 року, склала заповіт, який посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 5-2352, яким заповіла належну їй частину домоволодіння № 147-б по вул. Юності в м. Дніпропетровську Онуфрієнко [PERSON], [PERSON] (після одруження [PERSON]) [PERSON] та [PERSON] (а.с.69). Відповідно до ч. 1 ст. 534 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини), кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Після смерті [PERSON], померлої 31 грудня 1998 року, сторони, у встановленому законом порядку, звернулася до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявами: відповідач з заявою про прийняття спадщини після смерті свої матері (а.с.62), а позивачі з заявою, в якій вказали, що термін для прийняття спадщини вони пропустили, в суд звертатися не будуть та свідоцтво про право на спадщину як за заповітом та і за законом одержуваи вони не бажають (а.с.64). На підставі їхніх заяв, Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа 778/2005, копія якої знаходиться в матеріалах справи. 08 жовтня 2005 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] було видане відповідачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], померлої 31 грудня 1998 року, на належну їй 1/2 частину домоволодіння № 147-б по вул. Юності в м. Дніпропетровську, яке (свідоцтво про право на спадщину за заповітом) зареєстроване в реєстрі за № 4-2594 (а.с.77). Разом з тим, 20 жовтня 2005 року позивачка [PERSON] знов звернулася до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори, але вже з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлої 31 грудня 1998 року. На підставі її заяви, Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа 804/2005, копія якої знаходиться в матеріалах справи. 20 жовтня 2015 року, в рамках вказаної спадкової справи, державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] було видане [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], померлої 31 грудня 1998 року, на належну їй 1/2 частину квартири [ADDRESS], яке (свідоцтво про право на спадщину за заповітом) зареєстроване в реєстрі за № 5-2262 (а.с.92). Згідно листа Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 24.11.2014 року за вих. № 3287/02-14 при оформленні спадщини після смерті 31.12.1998 року [PERSON] було заведено помилково дві спадкових справи № 788/2005 та № 804/2005, що і внесло плутанину до кола спадкоємців, які прийняли спадщину (фактично вступили в управління або володіння спадковим майном) та складу спадкового майна. Вищевказане сталося у звязку з тим, що спадковий реєстр лише запроваджувався в їхній роботі, тому сталася така прикра помилка із застосуванням строків реєстрації спадкової справи, що потягнуло помилку у визначенні кола спадкоємців, що прийняли спадщину, та у визначенні складу спадкового майна. Також, зазначено, що після смерті 31.12.1998 року [PERSON] спадкоємцями, що фактично прийняли спадщину, згідно даних, які наявні у Третій дніпропетровській державній нотаріальній конторі, є: [PERSON] та [PERSON] (а.с.51-52). При цьому, [PERSON] на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON], померлої 31 грудня 1998 року, був неповнолітнім. Проте, з матеріалів справи вбачається, що фактично [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням вищевказаного, суд вважає можливим визнати факт прийняття [PERSON] та [PERSON] спадщину з моменту її відкриття після смерті [PERSON], померлої 31.12.1998 року. Що стосується решти позовних вимог позивачів, то вони задоволенню не підлягають з огляду на наступне. У відповідності до норм чинного законодавства та законодавства, яке діяло на момент відкриття спадщини, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Представник відповідача просив відмовити позивачам в задоволенні їхніх позовних вимог у звязку тим, що ними пропущений встановлений законом строк для звернення до суду за захистом своїх прав. Як вбачається з матеріалів справи, позивачам з жовтня 2005 року було достеменно відомо про те, що відповідач прийняв спадщину після смерті [PERSON], померлої 31.12.1998 року, і йому видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину спірного домоволодіння. Таким чином, строк звернення до суду з даними вимогами сплинув ще в жовтні 2008 року. Проте, позивачі вперше звернулися до суду з такими вимогами лише 31 жовтня 2012 року, тобто більше ніж через чотири роки після спливу строку позовної давності, що вбачається з рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2013 року по справі № 419/8257/2012 р. (а.с.41-42). З клопотанням про поновлення строку позовної давності для звернення до суду, з заявленими в даній справі вимогами, позивачі не зверталися. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити позивачам в задоволенні їхніх вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial