Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

В березні 2016 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до ФОП [PERSON], в якому прохає зобов'язати відповідача звільнити його з посади фармацевта згідно із ч.3 ст.38 КЗпП України та виплатити заборгованість по заробітній платі за період з 01.12.2015 року по 22.01.2016 року в розмірі 2756,00 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1378,00 грн., вихідну допомогу у розмірі 4134,00 грн. Одночасно позивач прохає суд зобов'язати ФОП [PERSON] внести необхідні відомості про звільнення до його трудової книжки та повернути її. Судові витрати прохає покласти на відповідача (т.1 а.с.2-4). Свої вимоги мотивує тим, що починаючи з серпня 2014 року його було працевлаштовано на посаду фармацевта, як найманого працівника. 23.12.2015 року він звернувся до роботодавця із заявою про звільнення в порядку ч.1 ст.38 КЗпП України. Оскільки, зазначена заява позивача була залишена поза увагою, він звернувся з аналогічною заявою повторно, яку направив поштою. У зв'язку із викладеним прохає стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу, передбачену ст.44 КЗпП України. В травні 2016 року ФОП [PERSON] звернулась до суду із позовами до [PERSON], в яких прохає стягнути з відповідача на її користь 1554,60 грн. шкоди, завданої працівником при виконанні трудових обов'язків (т.1 а.с.117-119); розірвати трудовий договір від 01.08.2014 року, укладений між нею та відповідачем, на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку із відсутністю на роботі без поважних причин (т.2 а.с.89-91 після усунення недоліків позовної заяви). Заявлені вимоги мотивує тим, що 01.08.2014 року [PERSON] було прийнято на роботу на посаду фармацевта в аптечному пункті №2 аптеки №1 у м.Комсомольську (Горішні Плавні) за трудовим договором, укладеним у присутності обох сторін та зареєстрованим у Полтавському міському центрі зайнятості. Оскільки, починаючи з 24.12.2015 року по теперішній час [PERSON] був відсутній на роботі без повідомлення причин, із вимогою про звільнення не звертався, ФОП [PERSON] прохає розірвати укладений договір на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. В обґрунтування вимог щодо відшкодування майнової шкоди, посилається на факт нестачі грошових цінностей в розмірі 17471,41 грн., виявлених під час інвентаризації. Пряму дійсну шкоду, заподіяну позивачу прохає стягнути з [PERSON], як матеріально-відповідальної особи. За ухвалами Комсомольського міського суду Полтавської області від 15.06.2016 року (т.1 а.с.205) та 12.07.2016 року (т.2 а.с.95) позови ФОП [PERSON], вимоги в яких за своїм змістом є зустрічними, були об'єднані в одне провадження із позовом [PERSON] В судовому засіданні представник позивача [PERSON] вимоги за первісним позовом підтримав повністю. Пояснив, що його довіритель [PERSON] написав заяву про звільнення за власним бажанням, тому гадаючи, що його звільнено з посади, не вийшов на роботу. У задоволенні зустрічних позовів прохав відмовити. Представник відповідача ФОП [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заявлені за зустрічними позовами вимоги підтримала повністю, посилаючись на викладені у них обставини. У задоволенні первісного позову [PERSON] прохала відмовити за безпідставністю. Пояснила, що укладений між сторонами трудовий договір має бути розірвано у присутності обох осіб, тому Будучи належно повідомленим про час і місце розгляду справи позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, звернувся із відповідним клопотанням про розгляд справи за його відсутності. Відповідач ФОП [PERSON] до суду не з'явилась. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, показання свідків, дослідивши приєднані до справи письмові докази, судом встановлено наступне. 01 серпня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою (т.1 а.с.29-30), за яким останній зобов'язався виконувати роботи на посаді фармацевта, що пов'язані з відпуском ліків, прийманням рецептів, організацією роботи аптечного пункту, додержанням правил особистої та санітарної гігієни та нести матеріальну відповідальність. Згідно з п.3 даного трудового договору, фізична особа, яка використовує найману працю ([PERSON].) зобов'язалась оплачувати працю працівника у розмірі 1250 грн. на місяць (розмір заробітної плати визначається за згодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати). Зазначений трудовий договір було зареєстрованого Полтавським міським центром зайнятості за №16501401706 від 01.08.2014 року. Згідно з наказом фізичної особи-підприємця [PERSON] від 01.08.2014 року за №45 [PERSON] було прийнято на посаду фармацевта аптечного пункту №2 аптеки №1 м.Комсомольська, за основним місцем роботи з 01.08.2014 року за трудовим договором (т.1а.с.31). У трудовій книжці позивача було проведено відповідний запис про прийняття на роботу (т.1 а.с.33). Як убачається з приєднаних до матеріалів справи табелів обліку робочого часу (т.1 а.с.39-45), починаючи з 24.12.2015 року фармацевт [PERSON] був відсутній на робочому місці. Виходячи із змісту довідки, виданої ФОП [PERSON] (т.1 а.с.129) розмір нарахованої [PERSON] загальний заробітної плати за вересень-грудень 2015 року склав 6218,66 грн., в тому числі вересень, листопад, грудень 2015 року - 1565,00 грн., жовтень 2015 року - 1523,66 грн. Згідно з наказом ФОП [PERSON] від 31.12.2015 року за №55, у зв'язку із плановим переобліком на аптечному пункті №2 була проведена інвентаризація товару (лікарських препаратів та засобів медичного призначення) станом на 02.01.2016 року. За результатами проведеної інвентаризації була виявлена різниця між фактичними залишками лікарських препаратів та засобів медичного призначення і залишками відповідно до даних товарного звіту, яка склала 17471,41 грн. Різниця відповідно до даних бухгалтерського звіту склала 18170,08 грн. Вказані обставини підтверджуються приєднаним до матеріалів справи інвентаризаційний описом товарно-матеріальних цінностей (т.1 а.с.47-102). Згідно з комісійним актом від 03.01.2016 року (т.1а.с.103), матеріально-відповідальна особа - фармацевт аптечного пункту №2 аптеки №2 [PERSON] при проведенні інвентаризації був відсутній на роботі з невідомих причин. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], показала, що починаючи з 11.01.2016 року вона почала стажування в аптечному пункті №2 ФОП [PERSON], де наразі займає посаду завідуючої аптекою. У даній аптеці працював також позивач [PERSON], проте з початку стажування й до теперішнього часу на роботі останній не з'являвся. Під час приймання документації, на прохання бухгалтерії свідок перевіряла наявність заяви [PERSON] про звільнення, але такого документа виявлено не було. Зі слів працівників аптеки на початку грудня сталась крадіжка з аптечного пункту, інвентаризація за даним фактом не проводилась, але пошкоджені лікарські засоби були списані. Згідно з приєднаними до справи матеріалами (т.1а.с.8), 13.01.2016 року [PERSON] звертався на адресу ФОП [PERSON] із заявою про звільнення рекомендованим поштовим відправленням, яке повернулось без вручення за закінченням терміну зберігання. Виходячи із змісту заяви про вчинення кримінального правопорушення, 01.12.2015 року завідуюча аптеки №1 повідомила на адресу відділення поліції м.Комсомольська про факт вчинення невідомими особами крадіжки з проникненням у приміщення аптеки, якою було заподіяно збитків загальною сумою 3335,32 грн., в тому числі викрадено 687,98 грн. грошових коштів, пошкоджено меблів на суму 900 грн. та лікарських препаратів на суму 1747,34 грн. Згідно із наказом ФОП [PERSON] від 02.12.2015 року за №45, було проведено списання пошкоджених під час крадіжки лікарських засобів. Вказана обставина підтверджується відповідним актом списання від 02.12.2015 року (т.2 а.с.120). Розглянувши справу у межах заявлених вимог та оцінивши досліджені докази у їх сукупності, суд зазначає, що спірні правовідносини регулюються нормами Кодексу Законів про працю України, також судом взято до уваги Порядок реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, який затверджено наказом Міністерством праці та соціальної політики України №260 від 08.06.2001 року та Постанову Кабінету Міністрів України № 1168 від 29.10.2009 року «Про деякі питання застосування законодавства про працю фізичною особою, яка використовує найману працю». Виходячи із змісту ст.43 Конституції України, одним з гарантованих Основним Законом держави прав людини і громадянина, є право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ст.21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За нормами ст.ст.23,24 КЗпП України, трудовий договір може бути безстроковим, тобто таким, що укладається на невизначений строк, і як правило у письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим, зокрема, при укладенні трудового договору з фізичною особою. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 3 ст.24 КЗпП України). Відповідно до ст.36 КЗпП України, одними з підстав припинення трудового договору, зокрема, є його розірвання з ініціативи працівника або з ініціативи власника чи уповноваженого ним органу. Згідно з ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору (частина третя вказаної статті). За змістом ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (п.4 ч.1 ст.40). В ході розгляду справи, судом було встановлено, що починаючи з 24.12.2015 року позивач [PERSON] фактично припинив виконувати свої обов'язки за трудовим договором на посаді фармацевта аптечного пункту №2 аптеки №1 ФОП [PERSON] Вказані обставини сторонами у справі не заперечувались. Разом із тим, розірвання трудового договору, укладеного між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, має свої особливості. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 1168 від 29.10.2009 року «Про деякі питання застосування законодавства про працю фізичною особою, яка використовує найману працю», форма трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю (далі - фізична особа), затверджується Міністерством праці та соціальної політики. Для реєстрації трудового договору фізична особа подає у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи державній службі зайнятості за місцем свого проживання підписаний сторонами трудовий договір у трьох примірниках. Згідно із п.4 вказаної Постанови КМУ, у разі розірвання трудового договору за ініціативою фізичної особи у випадках, визначених КЗпП України, така особа зобов'язана письмово повідомити про свій намір працівникові та у визначений строк провести передбачений законодавством розрахунок. Виходячи із змісту п.5-7 Постанови № 1168, зняття державною службою зайнятості з реєстрації трудового договору у випадках, передбачених пунктом 4, проводиться за умови подання фізичною особою примірника трудового договору; заяви про зняття трудового договору з реєстрації із зазначенням дати звільнення з роботи працівника та підстав розірвання зазначеного договору; копій документів, що підтверджують: надсилання працівникові повідомлення про намір розірвати з ним трудовий договір (рекомендованим листом з повідомленням про вручення), у разі коли вручити поштове повідомлення неможливо, подаються копії підтверджуваних документів; проведення передбаченого законодавством розрахунку з працівником або копію платіжної відомості із зазначенням суми депонованої заробітної плати. Державна служба зайнятості протягом трьох робочих днів з дня надходження зазначених вище документів знімає трудовий договір з реєстрації, про що робить відповідний запис у книзі реєстрації трудових договорів та повідомляє працівникові. За зверненням працівника, який не був присутній під час зняття трудового договору з реєстрації, посадова особа центру зайнятості протягом трьох робочих днів з дня такого звернення робить відповідну відмітку у виданому йому примірнику трудового договору та засвідчує у трудовій книжці запис про звільнення з роботи, внесеній фізичною особою. Порядок розірвання трудового договору, укладеного між фізичною особою-підприємцем та працівником регламентується Порядком реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08 червня 2001 року № 260, та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 червня 2001 року за №554/5745, з наступними змінами (далі Порядок №260). Згідно з положеннями п.п.8-12 Порядку №260 у разі припинення трудового договору, фізична особа-підприємець робить запис про підстави припинення з посиланням на відповідні статті Кодексу законів про працю України, про що сторони сповіщають центр зайнятості незалежно від місця реєстрації договору. Відповідальна особа центру протягом трьох робочих днів знімає трудовий договір з реєстрації, про що робить відповідний запис у книзі реєстрації трудових договорів. Якщо працівник до служби зайнятості не з'являється, роботодавець має право зняти договір з реєстрації самостійно, надавши інспектору служби примірник трудового договору; заяву про зняття договору з реєстрації із зазначенням дати звільнення з роботи працівника та підстав розірвання зазначеного договору; копії документів, що підтверджують надіслання працівникові повідомлення про розірвання трудового договору (рекомендованим листом з повідомленням про вручення, а у разі коли неможливо вручити повідомлення копії підтверджуючих документів) та проведення передбаченого законодавством розрахунку з працівником або копію платіжної відомості із зазначенням суми депонованої заробітної плати. У цьому випадку центр зайнятості повідомляє працівника про зняття з реєстрації трудового договору. Відповідальна особа центу зайнятості на підставі запису про зняття трудового договору з реєстрації, зробленого у книзі реєстрації трудових договорі, робить на трьох, а у разі відсутності працівника на двох примірниках трудового договору відповідний запис про зняття з реєстрації та інформує Пенсійний фонд у встановленому порядку про зняття договору з реєстрації не пізніше наступного робочого дня після її проведення. За зверненням працівника, який не був присутній під час зняття трудового договору з реєстрації, посадова особа центру зайнятості протягом трьох робочих днів з дня такого звернення робить відповідну відмітку у виданому йому примірнику трудового договору та засвідчує у трудовій книжці запис про звільнення з роботи, внесений фізичною особою підприємцем. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Виходячи із змісту позову [PERSON], 23.12.2015 року позивач написав заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України і починаючи з наступного дня, тобто з 24.12.2015 року, на роботу не вийшов. У зв'язку із тим, що його не було звільнено, позивач поштою направив заяву про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, в якій прохав звільнити його із займаної посади з 15.01.2015 року. Проте, належних та допустимих доказів на підтвердження того, [PERSON] звертався до відповідача із заявами про звільнення суду не надано. Приєднана до справи копія поштового конверту свідчить лише про те, що позивач направляв на адресу відповідача поштове відправлення, але якого змісту вкладення не відомо (т.1а.с.8). Під час судового розгляду представник відповідача стверджувала, що заяв про звільнення від [PERSON] не надходило, про причини невиходу на робоче місце він не повідомляв. Відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Посилання позивача на вказану норму трудового законодавства, обґрунтовуються допущеними ФОП [PERSON] порушеннями щодо внесення запису про звільнення до трудової книжки позивача, не поверненням трудової книжки та не проведенням розрахунку в порядку ст.47 КЗпП України. Аналізуючи викладене, суд наголошує, що згідно з нормами ч.1 ст.38 КЗпП України, за відсутності обставин, які унеможливлюють продовження роботи, працівник зобов'язаний попередити власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору письмово за два тижні, чого [PERSON] дотримано не було. Посилання позивача та його представника на факти порушення роботодавцем законодавства про працю свого підтвердження в ході розгляду справи не знайшли. Так, згідно з наданими суду відомостями на виплату працівникам аптечного пункту №2 заробітної плати за грудень 2015 року (т.1 а.с.34-37), [PERSON] отримано аванс за грудень в розмірі 782,00 грн., а сума коштів в сумі 568,23 грн. була депонована, у зв'язку із тим, що працівник не з'явився для отримання заробітної плати. Доказів на підтвердження створення позивачу перешкод щодо доступу до робочого місця, отримання ним заробітної плати або вирішення питання про звільнення, суду надано не було. Навпаки, відповідачем вживались заходи на встановлення причин відсутності [PERSON] на робочому місці та вирішення питання щодо продовження трудових відносин. Відповідно до табелів обліку робочого часу на час розгляду справи [PERSON] не звільнено, тому права на отримання компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги він не має. З наведених причин суд вважає, що відсутні підстави для задоволення вимог [PERSON] про внесення відомостей щодо його звільнення до трудової книжки. За таких обставин, суд доходить висновку про необґрунтованість вимог позивача за первісним позовом, у зв'язку із чим позов [PERSON] є таким, що задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання обґрунтованості заявлених за зустрічним позовом вимог, суд виходить з наступного. Порядок розірвання трудового договору, укладеного між фізичною особою-підприємцем та працівником регламентується Порядком №260, яким передбачена можливість зняття з реєстрації трудового договору у разі його розірвання за ініціативою фізичної особи за відсутності працівника. Отже, зазначаючи про факт не з'явлення [PERSON] на роботу починаючи з 24.12.2015 року, та прохаючи розірвати з ним трудовий договір на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, позивач за зустрічним позовом, обставин, які б унеможливлювали розірвання даного договору, за процедурою, визначеною Порядком №260, не наводить, відповідних доказів не надає. З огляду на викладене, враховуючи існування позасудового порядку розірвання трудового договору, за відсутності обставин, які б унеможливлювали застосування останнього, вимоги ФОП [PERSON] в цій частині задоволенню не підлягають. Питання про судові витрати вирішено судом у відповідності до ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed