Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-14 00:00:00

В березні 2016р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2-5) до відповідачки [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просив суд: надати йому дозвіл на отримання проїзних документів дитини та виїзд за кордон малолітніх синів: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] без згоди їх матері, відповідачки, до досягнення вісімнадцятирічного віку або на термін не менше ніж три роки. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, в якому у сторін народилися діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу, діти сторін проживають разом з позивачем. З метою оздоровлення і проведення дозвілля позивач неодноразово звертався до відповідачки про надання згоди на виїзд дітей за кордон разом з батьком, проте відповідачка необґрунтовано відмовляє у наданні згоди на виїзд за кордон дітей в супроводі позивача. Позивач вважає, що ухилення відповідачки від надання згоди на виїзд дітей за кордон у супроводі батька суперечить їх інтересам, оскільки відповідачка не зацікавлена, щоб діти поліпшили стан здоров'я, отримали нові враження від подорожей. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просили суд позов задовольнити. Відповідачка та її представник проти позову заперечували, зазначаючи, що позивач категорично не бажає конкретизувати іноземну державу, куди поїдуть спільні діти сторін, в його супроводі, тривалість подорожі, держава, умови харчування та проживання, за яких будуть проживати діти, при цьому відповідачка обґрунтовано побоюється, що позивач може залишитись проживати за кордоном разом з дітьми. Також сторона відповідача наголошувала, що не вперше позивач звертається до неї для отримання в установленому законом порядку дозволів на виїзд дітей за кордон в супроводі батька, і такі дозволи нею надавались, коли позивач зазначав конкретний календарний період відсутності дітей в Україні, країну подорож та умови проживання, харчування. В судовому засіданні представник третьої особи заперечувала проти задоволення позову, надавши суду відповідний висновок. Суд, заслухавши пояснення сторін, представника третьої особи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 33 Конституції України, ч. 1 ст. 313 ЦК України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. За змістом ч. 2, 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 листопада 1999р., який було розірвано на підставі рішення Сватівського районного суду Луганської області від 12 січня 2015р. В шлюбі у сторін народилися діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Рішенням Ірпінської міської ради Київської області за № 121/6 від 19 травня 2015р. визначено проживання дітей сторін [PERSON], [PERSON] разом з позивачем. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що відповідачка категорично та безпідставно відмовляється в досудовому порядку надати дозвіл на виїзд спільних дітей за кордон під час шкільних канікул в його супроводі. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України». Відповідно до ст. 4 цього Закону України оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до пп.1), 2) п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. за №57, виїзд за межі України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, а саме рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. В судовому засіданні позивач наголошував, що метою виїзду дітей сторін за кордон це оздоровлення дітей, отримання ними нових вражень та знайомств. Разом з тим, в судовому засіданні відповідачка звертала увагу суду, що позивач при зверненні до неї не повідомляв їй держави прямування, часового проміжку перебування у цій державі його разом з спільними дітьми сторін. З наданих суду матеріалів справи вбачається, що стороною позивача були вжиті всі заходи, щодо належного утримання та виховання дітей, проте в порушення ст. ст. 57-60 ЦПК України стороною позивача не було надано суду належних і допустимих доказів до якої держави позивач планує поїхати на відпочинок разом з дітьми, календарний проміжок часу відвідування іноземної держави, підтвердження того, що за кордоном діти будуть забезпечені належними умовами проживання та харчування, медичною допомогою. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. 1, 2 ст. 155 СК України). У відповідності з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно висновку третьої особи від 11 квітня 2016р. за № 109/02/40-3946, третя особа не підтримує заявлений позов, заперечує проти надання дозволу на виготовлення позивачем проїзних документів для спільних дітей сторін, їх тимчасовий виїзд за межі України в супроводі позивача, без згоди та супроводу матері. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed