Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-12 00:00:00

В березні 2016 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Позов обґрунтований тим, що 21.11.2013 року ним надано грошові кошти у безвідсоткову позику в розмірі 50 000 доларів США. На підтвердження передачі та отримання вищевказаної суми грошей у позику, відповідачем надано йому розписку від 21.11.2013 року, складену в присутності свідків. Згідно з наданою розпискою відповідач взяв на себе зобовязання повернути отримані грошові кошти за першою його вимогою. Посилаючись на те, що 05.01.2016 року він направив відповідачу вимогу про повернення суми позики, яка на даний час не виконана, з урахуванням заяви про уточнення від 25.04.2016 року, просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 50 000 доларів США, що еквівалентно 1 267 000 грн. (згідно з офіційним курсом НБУ станом на 25.04.2016 року), три проценти річних від простроченої суми, що становить 8 331 грн. та втрати від інфляції, які становлять 7 551,32 грн. та витрати на сплату судового збору. 13.07.2017 року позивач подав до суду заяву, в якій зменшив позовні вимоги до відповідача на суму 52 000 грн., надавши копію розписки про передачу-отримання частини боргу. Крім того, в поданій заяві позивач підтримав позов та просив його задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду повідомлявся належним чином, тому суд вважає за можливе провести по справі заочний розгляд відповідно до ст. 224 ЦПК України. В силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 21.11.2013 року відповідач надав позивачу розписку про отримання грошових коштів в розмірі 400 000 грн., що еквівалентно 50 000 доларів США. Висновком експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 07.12.2016 року № 12028/12029/16-32 підтверджено, що підпис в розписці наданій на підтвердження отримання грошових коштів за договором позики здійснений саме відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1046 ЦК України). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (висновок щодо застосування норми права викладений в постанові Верховного Суду України № 6-487цс17 від 12.04.2017 року). За умовами розписки від 21.11.2013 року відповідач засвідчив, що він отримав від позивача в строкову позику грошові кошти в сумі 400 000 грн., що еквівалентно 50 000 доларів США, які останній передав йому в присутності свідків та зобовязався повернути вказану суму за першою вимогою про повернення. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. 05.01.2016 року позивач направив відповідачу вимогу про повернення грошових коштів в розмірі 50 000 доларів США, згідно з офіційним курсом, на момент повернення грошових коштів. В силу ч. 1 ст. 530 ЦК України боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України), а у особи виникає право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України). Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях. У випадку порушення грошового зобовязання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти (висновок щодо застосування норми права викладений в постанові Верховного Суду України у справі № 6-284цс17 від 01.03.2017 року). Три проценти річних нараховуються на суму боргу за весь час прострочення з моменту вимоги кредитора про повернення грошових коштів, а їх сума повинна бути визначена до стягнення виключно в національній валюті Україні гривні (висновок щодо застосування норми права викладений в постанові Верховного Суду України у справі 6-2829цс16 від 22.03.2017 року). Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» згідно ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Станом на день ухвалення рішення 13.07.2017 року, офіційний курс гривні до долара США встановлений Національним банком України становить 1 долар США = 25,91 грн. Разом з цим, позивачем заявлені вимоги щодо стягнення суми боргу, яка визначена у гривні за курсом НБУ станом на 25.04.2016 року. Докази, які спростовують встановлені в судовому засіданні обставини справи відповідачем не надані. Відповідно до наданої позивачем, разом із заявою про зменшення позовних вимог, копії розписки про передачу-отримання частини боргу від 13.06.2017 року, відповідач повернув позивачу 2 000 доларів США, при цьому сторонами визначено еквівалент даної суми боргу в розмірі 52 000 грн. Таким чином, враховуючи наведене, суд вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 21.11.2013 року в розмірі 48 000 доларів США, що еквівалентно 1 215 000 грн. та три відсотки річних в розмірі 8 331 грн. Водночас, в частині стягнення інфляційних втрат позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти, тому в цій частині позову слід відмовити. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на корить позивача слід стягнути сплачений останнім судовий збір в розмірі: 6 890 грн. - за подання позовної заяви та 275,60 грн. за подання заяви про забезпечення позову, а всього 7 165,60 грн.

Outcome: partial