Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

В березні 2017 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. В позові [PERSON] вказав , що він разом зі своєю сестрою [PERSON] є співвласниками житлового будинку по [ADDRESS] . В травні 2013 р. позивач домовився з відповідачем про купівлю-продаж вказаного будинку та [PERSON] передала частину коштів за будинок . Оскільки обумовлену суму коштів [PERSON] відразу не сплатила позивачу , договір купівлі-продажу нотаріально посвідчений не був , а 16.10.2014 р. сторони уклали договір оренди житлового будинку . Позивач надав згоду на реєстрацію в будинку відповідача , але [PERSON] в будинку не проживає з вересня 2016 р. ,а її реєстрація створює позивачеві перешкоди в користування та розпорядженні своєю власністю. Прохав визнати відповідача, такою, що втратила право користування житлом. У липні 2017 р. до суду звернулася [PERSON] зі зустрічною позовною заявою до [PERSON] про вселення. В позові [PERSON] вказала , що в травні 2013 р. вона домовилася з [PERSON] про купівлю-продаж жилого будинку по [ADDRESS] . Вона передала кошти [PERSON] за будинок та у травні місяці вселилася у вказаний будинок та стала там проживати. З дозволу [PERSON] вона зареєструвалася в будинку та з відповідачем був укладений договір найму житлового будинку за №33 від 16.10.2014 р. Оскільки [PERSON] не дотримався домовленості щодо укладення договору купівлі-продажу будинку , вона звернулася до суду та в судовому порядку стягнула з відповідача гроші ,які передавала відповідачу за будинок в сумі 320 622 грн. У вересні 2016 р. [PERSON] виселив її з будинку . Прохала вселити її до спірного житлового будинку та стягнуті судові витрати. У судовому засіданні представник позивача та позивач підтримали первісний позов , прохали задовольнити. Зустрічний позов не визнали , просили відмовити. Відповідач та її представник за первісним позовом позов не визнали , просили відмовити, зустрічний позов задовольнити. Третя особа Богодухівська міська рада до суду не з»явилася, подала заяву слухати справу у її відсутність , просила в первісному позові відмовити, проти зустрічного позову не заперечує. Третя особа [PERSON] до суду не з»явилася , подала заяву слухати справу у її відсутність , первісний позов підтримала ,просила задовольнити, зустрічні позовні вимоги просила залишити без задоволення. Суд заслухавши пояснення сторін , дослідивши докази по справі , дійшов до наступних висновків. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Житло - одна з основних матеріальних умов життя людини. Відповідно ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира інші приміщення, які призначені та придатні для постійного проживання в них. Право власності на житло охоплює правомочності із володіння, користування та розпорядження ним як об'єктом права власності. Ці правомочності можуть належати тільки власнику житла та іншим особам, зокрема, які проживають разом із ним, у тому числі на праві спільної власності. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Згідно зі ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно, вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника, й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майно. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім»ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за особою, яка хоча і правомірно вселилася у спірне жиле приміщення власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї. Зазначені висновки не суперечать нормам ст.47 Конституції України, ст.9 ЖК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. ,ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння - у спосіб, передбачений ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку , визначені у ст. 383 ЦК України , згідно якої власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Слід також зазначити, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», «Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть». Таким чином, як випливає з цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Згідно правової позиція ВСУ у справі № 6-709цс16, положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї. Матеріалами справи встановлено , що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого Реєстраційною службою Богодухівського районного управління юстиції Харківської області від 15.03.2014 р. житловий будинок по [ADDRESS] належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] - 5/6 частин та його сестрі [PERSON] - 1/6 частки . 16.10.2014 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір найму №33 на житлове приміщення загальною площею 29,8 кв.м по [ADDRESS] , згідно якого [PERSON] здав для проживання та користування [PERSON] вказане житло . Договір найму посвідчений Богодухівською міською радою від 16.10.2014 р. На підставі вказаного договору відповідач , зі згоди позивача, 29.10.2014 р. зареєструвала своє місце проживання за адресою розташування спірного будинку , що підтверджує довідка Богодухівської міської ради Харківської області та заява про реєстрацію [PERSON] Судом встановлено , що з травня 2013 року по вересень 2016 року [PERSON] проживала в будинку позивача та його сестри .Оскільки договір купівлі - продажу будинку з відповідачем не був укладений , позивач звернулася до суду про стягнення коштів . Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 24.02.2016 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів , позов [PERSON] задоволено та з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті 320 622 грн. Рішення набрало законної сили . Судовим рішенням встановлено , що між сторонами відбулася усна домовленість про купівлю-продаж будинку по [ADDRESS], договір купівлі-продажу нотаріально посвідчений не був та [PERSON] отримав від [PERSON] кошти на придбання будинку по [ADDRESS] без достатньої правої підстави і зобов»язаний повернути кошти . Відповідно до ст.82 ч.4 ЦПК України , обставини ,встановлені рішенням суду у господарській , цивільній або адміністративній справі , що набрало законної сили , не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа ,щодо якої встановлено ці обставини ,якщо інше не встановлено законом. Судовим розглядом встановлено , що [PERSON] власником спірного будинку не являється , членом сім»ї позивача ніколи не була ,у будинку не проживає з 2016 року , тобто не використовує житло за цільовим призначенням - для проживання та в судовому порядку повернула кошти , отримані [PERSON] за продаж будинку. На думку суду, порушене право позивача використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї, підлягає захисту у спосіб усунення вказаних перешкод у користуванні будинком, шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням. Відповідно до зустрічного позову [PERSON] суд зазначає наступне. Згідно з ч.1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Відповідно до ч.1 ст. 811 ЦК України договір найму житла укладається у письмовій формі. Відповідно до ст.ст. 158 та 162 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов»язки наймодавця і наймача та інші умови договору. Плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Згідно ч. 2 ст. 763 ЦК України якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк. Згідно із вимог ст. 168 ЖК Української РСР договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці. Обумовлена статтею 168 ЖК необхідність житла для проживання наймодавця та членів його сім'ї визначається саме власником житла (наймодавцем). Таке тлумачення норми цілком кореспондується з нормами ст.ст. 317, 319 ЦК України щодо правомочностей власника здійснювати володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. За ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього праві чи обмежений у його здійсненні. Договором найму частини житлового приміщення від 16.10.2014 року не визначено строку його дії, при цьому за його умовою наймодавець вправі розірвати договір найму, попередивши про це наймача в письмовій формі за 1 місяць. Пунктом 6.4 вказаного договору передбачено, що при необхідністю орендодавцю приміщення для своїх особистих потреб ,він повідомляє орендаря за 1 місяць , за який орендар повинен звільнити приміщення. Матеріалами справи підтверджується попередження [PERSON] про звільнення житлового будинку в письмовій формі від 31.03.2016 р., яке отримане [PERSON] 02.04.2016 р. , що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. З 02.09.2016 р. відповідач [PERSON] у спірному будинку не проживає , що не заперечується сторонами по справі. Згідно ст.12 ЦПК України ,кожна сторона повинна довести обставини ,які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень... Встановлено, що відповідач у справі має намір вселитися у спірний будинок , обґрунтовуючи свою позицію відсутністю іншого житла , однак на думку суду підстав для права проживання у спірному будинку та вселення [PERSON] не має, оскільки позивач за зустрічним позовом не надала достатніх доказів на підтвердження своїх вимог. Крім того , договір найму житлового приміщення від 16.10.2014 р. укладений між [PERSON] та [PERSON], однак доказів , що інший співвласник житлового будинку [PERSON] надавала згоду на оренду її частини житлового приміщення, суду не надано . Під час звернення до суду позивач за первісним позовом сплатив судовий збір у сумі 640 грн., який відповідно до ст.141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача [PERSON]

Outcome: approved