Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до [PERSON], посилаючись на те, що відповідач з метою отримання банківських послуг звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк», у зв'язку з чим підписав заяву б/н від 06.10.2010 року, згідно якої останній отримав кредит у розмірі 4500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на укладення даного договору, підписавши заяву, погодившись з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку. Проте, умов цього договору щодо повернення кредиту та внесення плати за його користування [PERSON] належним чином не виконав, в зв'язку з чим утворилась заборгованість, котра станом на 28.02.2018 року складає 99369 грн. 48 коп. Тому просив стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по кредитному договору в сумі 99369 грн. 48 коп. та судові витрати по справі. Під час розгляду справи встановлено, що 21.05.2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» змінило назву на АТ КБ «ПриватБанк». В судове засідання представник позивача не з'явився, подав заяву з проханням справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримав . Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності, відзиву не подав. Відповідач подав до суду заяву про застосування строку позовної давності до вимог АТ КБ «ПриватБанк». Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.626, ч.1 ст.627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому (ч.1 ст.634 ЦК України). Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч. 1 ст. 546 ЦК України). Як передбачено ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Встановлено, що 06.10.2010 року сторони уклали договір про надання банківських послуг, за умовами якого ПАТ КБ «ПриватБанк» (вподальшому назву змінено на АТ КБ «ПриватБанк») надало відповідачеві кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Як видно з умов анкети-заяви, відповідач погодився, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг та зобов'язався виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у цій заяві. Позивач встановив відповідачу кредитний ліміт у розмірі 4500 грн. Отже, сторони у письмовій формі досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору. При цьому банк видав відповідачу кредитні картки [NUMBER] для обслуговування карткового рахунку зі строком дії до 07.14 та [NUMBER] зі строком дії до 01.16 для обслуговування карткового рахунку та перерахував кредитні кошти на вказаний рахунок, що підтверджується випискою по картковому рахунку, довідкою про видані кредитні картки. Як видно із виписки по картці [NUMBER], наданої банком, відповідач з 06.10.2010 року активно користувався наданою йому кредитною карткою шляхом зняття готівкових коштів з картки, здійснення платежів, однак повернення коштів здійснював не в повному обсязі. Оцінивши в сукупності надані докази, суд приходить до висновку, що [PERSON] отримав кредитні кошти, користувався ними, однак не виконав своїх грошових зобов'язань за кредитним договором, що призвело до утворення заборгованості. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого АТ КБ «ПриватБанк», заборгованість відповідача по тілу кредиту становить 4303 грн. 55 коп., котра підлягає стягненню з відповідача. При цьому, суд не приймає до уваги розрахунок заборгованості, наданий банком, в частині визначення заборгованості по відсоткам у сумі 86357 грн. 86 коп., оскільки даний розрахунок не відповідає умовам кредитного договору та вимогам закону з огляду на таке. Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року (справа № 489/9289/14-ц, провадження № 61-5307св18), у разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо; боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Такий висновок наведений і у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17. Як видно з матеріалів справи, під час укладення кредитного договору діяла процента ставка по кредиту в розмірі 30,00 % на рік, з 01.09.2014 року процентна ставка була збільшена до 34,80 % річних, з 01.04.2015 року до 43,20 % річних. Однак, позивачем, в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суду не надано доказів того, що позивачем узгоджувалася з відповідачем зміна процентної ставки - її збільшення з 01.09.2014 року - до 34,80 % річних, з 01.04.2015 року - до 43,20 % річних. З врахуванням викладеного суд бере до уваги первинну процентну ставку - 30,00 % річних . Відповідно до розрахунку заборгованості, кількість прострочених днів неповернення кредитних коштів у період строку дії картки з 06.10.2010 року по січень 2016 року складає 1942 дні. Отже, заборгованість по відсотках за користування кредитними коштами за період строку дії картки становить 6869 грн. (30 (% річних):365 днів в році х 1942 дні прострочення х4303,55 грн. заборгованості:100). Таким чином суд прийшов до висновку про задоволення вимог позивача в частині стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості по процентам за користування кредитом на суму 6869 грн. Суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за пенею і комісією в сумі 3500 грн., штрафу (фіксована частина) в розмірі 500 грн. та штрафу (процентна складова) в розмірі 4708,07 грн. задоволенню не підлягають у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності по цим вимогам. Так, відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності до вимог позивача. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) У постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 Верховний Суд України, аналізуючи приписи статей 266 і частини другої статті 258 ЦК України, дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується. Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Як встановлено судом, термін дії картки, виданої відповідачу встановлено до 01.16 і саме з цього часу позивачу стало відомо про порушення його прав. Проте, з позовом представник АТ КБ «ПриватБанк» звернувся 18.04.2018 року. Відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по справі пропорційно частині задоволених вимог - судовий збір в сумі 198,1 грн. (11,24 % задоволеної частини позовних вимог). Враховуючи викладене,

Outcome: partial