Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-21 00:00:00

В березні 2011 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача, просила визнати недійсним рішення виконавчого комітету Миколаївської міської Ради депутатів трудящих № 964 від 13 червня 1951 року «Про всиновлення дитини - [PERSON], [INFO], [PERSON]», з часу його прийняття. Одночасно позивач просила визнати причину пропуску строку позовної давності на звернення до суду за захистом порушеного права поважною та поновити цей строк. В обгрунтування позову позивач послалась на ті обставини, що [INFO] в [PERSON] народився син [PERSON], про що 06 червня 1951 року Миколаївським міським бюро ЗАГСу видане свідоцтво про народження. На час народження дитини [PERSON] з 1949 року перебувала у шлюбі з [PERSON]. Разом з цим, не маючи спільної заяви подружжя про невизнання чоловіком батьківства дитини, державним органом реєстрації актів громадянського стану видане свідоцтво, в якому відомості про батька дитини не заповнені. 13 червня 1951 року виконавчий комітет Миколаївської міської Ради депутатів трудящих прийняв спірне рішення, яке на думку позивача є незаконним, оскільки прийняте без погодження батька дитини - [PERSON] та за відсутністю клопотання [PERSON] про усиновлення. Решта доводів позову стосується неправильності прізвища матері дитини, зазначеного рішенні, що оспорюється, та негідності прохання, викладеного у зверненні [PERSON], до того ж адресованого особі, не уповноваженій на вирішення питання про усиновлення дитини. Визнання рішення незаконним необхідне їй ([PERSON]) для усунення від прийняття спадщини родичів [PERSON], який помер раніше (у 1991 році), після смерті усиновлювача [PERSON], який помер [INFO]. Поважність причин пропуску строку позовної давності на звернення до суду за захистом порушеного права позивач мотивувала тими обставинами, що про факт усиновлення дізналась лише в 2009 році під час розгляду судом іншої цивільної справи. Як на правові підстави позову позивач послалась на ст. 61, 62 Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб та акти громадянського стану Української РСР, прийнятого ЦВК УРСР 30 травня 1926 року, та ст. 235, 237 СК України. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, підтвердив викладені в позовні заяві обставини. Суду, пояснив, що усиновлювач [PERSON] фактично склав заяву не про усиновлення ним [PERSON], а про зміну прізвища останнього, оскільки уклав шлюб з його матір'ю [PERSON] Даний шлюб було визнано недійсним так як на час одруження [PERSON] ще перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Заяви про зміну прізвища складені [PERSON] та [PERSON] на ім'я міськздраввідділу, який не уповноважений вирішувати питання усиновлення. Представник позивача наголосив на тому, що оспорюване рішення прийняте без згоди чоловіка [PERSON] - [PERSON]. Відповідач та треті особи - [PERSON], Міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану - в судове засідання не з'явились (своїх представників не направили), про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку. Виконавчий комітет миколаївської міської ради та Міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану просили розглядати справу у відсутність своїх представників. Відомостей про поважність причин неявки [PERSON] матеріали справи не містять. Вислухавши представника позивача, дослідивши докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як слідує з архівної копії рішення виконавчого комітету Миколаївської міської Ради депутатів трудящих № 964 від 13 червня 1951 року за наслідком розгляду заяв [PERSON] та [PERSON] про всиновлення дитини [PERSON], вирішено дозволити всиновлення дитини [PERSON], [INFO], [PERSON] Цим же рішенням дитині присвоєне прізвище «[INFO]», ім'я - «[PERSON]», по-батькові - «[INFO]» (а.с 7). Дане рішення прийняте уповноваженим на те органом в межах його компетенції. Згідно архівної копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 10) [PERSON] народився [INFO] в м. Миколаєві, про що 06 червня 1951 року зроблений відповідний запис у книзі запису актів громадянського стану. Батьками зазначені: мати - [PERSON], ім'я батька дитини відсутнє. Фотокопією власноручної заяви [PERSON], адресованої міськздраввідділу м. Миколаєва, підтверджений той факт, що [INFO] в неї від другого чоловіка [PERSON] народився хлопчик, у зв'язку з чим вона прохає присвоїти дитині прізвище батька - [PERSON] (а.с. 15). В свою чергу, як слідує з архівних копій письмових заяв [PERSON] та [PERSON] (а.с. 13, 14) вони почали вести спільне господарство, як подружжя з травня 1950 року, та під час таких відносин в них народилася дитина. При цьому [PERSON] зазначає, що зі своїм колишнім чоловіком [PERSON] вона не проживає з серпня 1949 року та в нього є інша дружина. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 05 липня 1964 року (а.с. 12), проте рішенням народного суду Жовтневого району Миколаївської області від 16 березня 1970 року, постановленому в цивільній справі № 2-186 1970р., даний шлюб визнаний недійним (а.с. 9). На час розгляду справи [PERSON] та [PERSON] померли. Вирішуючи спір по суті, суд насамперед виходить з тих міркувань, що взаємні права та обов'язки, які виникають з приводу усиновлення дитини є особистими немайновими правами усиновлювача(-ів), батьків дитини та самої дитини, яка досягла віку цивільної дієздатності. Ці права та обов'язки не допускають правоприємства. Відсутність правоприємства прав та обов'язків осіб у правовідносинах між собою позбавляє можливості їх оспорювання спадкоємцями цих осіб, оскільки останні такого права в порядку спадкування не набули (відсутність права вимоги). Така позиція знайшла відображення у нині діючому Сімейному Кодексі України. Відповідно ст. 240 СК України право на звернення до суду з позовом про скасування усиновлення чи визнання його недійсним мають батьки, усиновлювач, опікун, піклувальник, орган опіки та піклування, прокурор, а також усиновлена дитина, яка досягла чотирнадцяти років. За такого, [PERSON] не вправі оспорювати підстави та порядок усиновлення [PERSON] [PERSON] Крім того, виходячи з обставин справи, суд вважає, що [PERSON] є рідним сином [PERSON] та [PERSON] За такого, решта доводів позову не мають правового значення для вирішення справи по суті. Таким чином, позов задоволенню не підлягає. В силу ст. 88 ЦПК України у зв'язку з відмовою в позові судові витрати присудженню на користь позивача за рахунок місцевого бюджету не підлягають.

Outcome: dismissed