Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-09 00:00:00

В березні 2016 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що 28 березня 2010 року померла її мати [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина на домоволодіння, яке розташовано по вул. Штефана чел [PERSON], № 12 в с. Припруття Новоселицького району. Як спадкоємець за заповітом вона своєчасно прийняла спадщину. Інших спадкоємців немає. Однак, оскільки спадкодавець не отримала при житті свідоцтво про право власності на нерухоме майно, вона не може оформити на себе право власності на спадщину. Просила суд визнати за нею право власності на домоволодіння в порядку спадкування за заповітом після смерті своєї матері [PERSON]. В судовому засіданні позивачка позов підтримала та пояснила, що домоволодіння, яке розташовано по вул. Штефана чел [PERSON], № 12 в с. Припруття Новоселицького району було побудовано її батьками [PERSON] та [PERSON]. На час смерті її батька [PERSON] у домоволодінні проживали її матір [PERSON], вона та іі брати [PERSON]та [PERSON]. Вважає, що після 1991 року домоволодіння автоматично перейшло по погосподарській книзі сільської ради від батька до її матері, а тому після смерті її матері відкрилася спадщина на вказане домоволодіння в цілому, яку вона своєчасно прийняла, у звязку із чим, просила позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Новоселицького району в судове засідання не зявився, направивши до суду заяву, в якій позов визнав та просив розглянути справу у його відсутності. Треті особи, які не заявили самостійних вимог [PERSON] та [PERSON] позов визнали частково та висловили думку про те, що померлі брати позивачки [PERSON] та [PERSON] також успадкували після смерті свого батька [PERSON] певну частку домоволодіння, яке розташовано по вул.. Штефана чел [PERSON], № 12 в с. Припруття Новоселицького району, а тому в цій частині необхідно відмовити у задоволенні позову. Свідок [PERSON] показала суду, що будівництво домоволодіння, яке розташоване по вул. Штефана чел [PERSON], № 12 в с. Припурття Новоселицького району розпочалося в 1961 році та було закінчено в 1964 році після одруження [PERSON] з її сестрою [PERSON]. Свідок [PERSON] показав суду, що 08 лютого 2016 року ним було виготовлено технічну документацію на домоволодіння, яке розташоване по вул. Штефана Чел Маре, № 12 в с. Припруття Новоселицького району Чернівецької області. У характеристиці житлового будинку вказаного домоволодіння, рік закінчення його побудови 1961 рік ним був зазначений зі слів замовника [PERSON]. Суд, вислухавши пояснення позивачки, її представника, третіх осіб, покази свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що по вул. Штефана чел [PERSON], № 12 в с. Припруття Новоселицького району Чернівецької області розташовано домоволодіння, яке складається з житлового будинку літера «А» та господарських споруд. Дане домоволодіння відносилося до категорії робочих дворів і було побудовано подружжям [PERSON] та [PERSON] до 1972 року на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстровано в погосподарській книзі сільської ради із наданням відповідної адресної частини. Дані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що вказане домоволодіння побудовано відповідно до діючого на час його будівництва законодавства та належним чином було зареєстровано органом місцевого самоврядування. Так, у 1961 році питання набуття права власності на житлові будинки регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї\~постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок»\~роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Статтею 125 Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР від 1926 року (чинного на час забудови будинку) було передбачено, що майно, яке набули дружини спільною працею під час подружжя, вважається за належне обидвом дружинам на засадах співвласності. Інше ж майно - творить окрему власність кожного з них. Отже за змістом вищевказаних норм закону, кожна річ, набута за час шлюбу, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, крім окремих речей кожного з подружжя. Аналогічне положення міститься у ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України в редакції 1969 року, діючий на час закінчення побудови господарських споруд домоволодіння, відповідно до якої, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. З актового запису про одруження [PERSON] та [PERSON] вбачається, що вони уклали свій шлюб 24 лютого 1964 року. Зважаючи на те, що спірне домоволодіння було побудовано на відведеній в установленому порядку земельній ділянці та зареєстровано в сільській раді [PERSON], на час коли останній перебував у шлюбі з [PERSON], то домоволодіння вважається їх спільним майном та з того часу вони стали його співвласниками в рівних частках, тобто по 1/2 частці на кожного з них. 29 липня 1982 року [PERSON] помер, що підтверджується актовим записом Боянівської сільської ради Новоселицького району про його смерть № 46. Таким чином, після його смерті відкрилася спадщина 1/2 частину вищевказаного домоволодіння. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року, діючої на час відкриття спадщини, при успадкуванні по закону спадкоємцями першої черги є в рівних долях діти, подружжя та батьки померлого. Зі змісту ст. 548 ЦК УРСР вбачається, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно п. 1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Частиною другою даної статті передбачено, що зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст. 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Таким чином, Цивільний кодекс УРСР 1963 року передбачав фактичне прийняття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР спадщина вважалася прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Аналіз вказаних норм та судової практики дає підстави вважати, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути зокрема довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним або протягом шестимісячного терміну після його смерті проживав у спадковому домоволодінні. З актових записів Боянівської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області про народження [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вбачається, що їх батьками були [PERSON] та [PERSON]. З витягу з особового рахунку № 479 погосподарської книги Боянської сільської ради та довідки Боянської сільської ради № 200 від 26 травня 2016 року вбачається, що на час смерті спадкодавця [PERSON] та протягом шестимісячного терміну після його смерті у спадковому домоволодінні були зареєстровані та проживали його дружина [PERSON] та діти - [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Матеріалами справи встановлено, що протягом шестимісячного терміну після смерті [PERSON] жоден з його спадкоємців не відмовився від прийняття спадщини. Таким чином, суд приходить до висновку, що спадщину після смерті [PERSON] як спадкоємці по закону першої черги по 1/8 частці домоволодіння своєчасно прийняли його дружина [PERSON] та діти [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які на час та після смерті спадкодавця проживали у спадковому домоволодінні, чим фактично вступили у володіння та користування спадковим майном. Твердження позивачки та її представника про те, що спадкове домоволодіння належало тільки її матері [PERSON], оскільки після 1991 року домоволодіння автоматично перейшло до неї по погосподарській книзі сільської ради, є помилковим, оскільки суперечить законодавству, діючому на час забудови домоволодіння та відкриття спадщини після смерті [PERSON], а також порушує права та інтереси інших спадкоємців. Після смерті 28 березня 2010 року [PERSON] відкрилася спадщина на 5/8 частину домоволодіння, а саме на 1/8 частину, яку вона успадкувала після смерті свого чоловіка [PERSON] та на 1/2 частину - її частку у спільному сумісному майні подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкодавець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до заповіту, який був складений 19 березня 2008 року та посвідчений секретарем Припрутської сільської ради Новоселицького району, спадкодавець [PERSON] заповіла позивачці [PERSON] все своє майно. Спадщину після смерті [PERSON] позивачка прийняла своєчасно, звернувшись із відповідною заявою до нотаріальної контори в межах шестимісячного терміну з часу відкриття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи Однак, у звязку із смертю спадкодавці та відсутністю за нею правовстановлюючих документів на домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння. Вирішуючи даний спір, суд виходить з того, що відповідно до ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, в у відповідності до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У звязку з вищевикладеним, суд оцінюючи у сукупності досліджені докази, вважає за необхідне визнати за позивачкою право власності 3/4 частки спадкового домоволодіння, а саме на 1/8 частку в порядку спадкування по закону після смерті свого батька [PERSON] та на 5/8 частки в порядку спадкування за заповітом після смерті своєї матері [PERSON]. У задоволенні решти частини позовних вимог слід відмовити за безпідставністю, оскільки спадщину на 1/4 частку домоволодіння після смерті [PERSON], по 1/8 частині за кожним, також прийняли як спадкоємці першої черги за законом його діти [PERSON] та [PERSON]. На підставі ст.ст. 328, 1223, 1268, 1269, 1270 ЦК України, ст.ст. 524, 529, 548, 549, 553 ЦК УРСР в редакції 1963 року, суд

Outcome: partial