Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-16 00:00:00

В березні 2015 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, укладеного між ними та відповідачем 13.06.2008 року, за яким кожен з них безоплатно передав у власність відповідача по 1/3 частці у праві власності на житловий будинок за №23 по вулиці Гагаріна в смт. Ярмолинці Ярмолинецького району Хмельницької області, посилаючись на те, що вказаний правочин був вчинений проти їх справжньої волі внаслідок застосування психічного тиску з боку відповідача. До початку розгляду судом справи по суті позивачі змінили підставу позову та просили визнати вказаний договір дарування житлового будинку недійсним, як такий, що був вчинений ними під впливом помилки. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] та [PERSON] зазначили, що укладаючи вказаний договір, насправді мали на меті укладення договору довічного утримання, і саме така домовленість була між ними і відповідачем, який є їхнім сином, оскільки вони в силу похилого віку та за станом здоров'я потребують сторонньої допомоги. Крім того, предмет договору дарування - житловий будинок, є їх єдиним житлом, а тому фактично уклавши договір дарування, вони позбавили себе права на житло у своєму будинку, що суперечить їх інтересам. Посилаючись на те, що укладений договір не відповідав їх внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину, позивачі просили визнати договір дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 Цивільного кодексу України (далі ЦК). В ході судового розгляду [PERSON] заявлені вимоги підтримала, пославшись на обставини, викладені в позовній заяві, а також пояснила, що [PERSON], який є її сином, перед укладенням договору дарування обіцяв їй та її чоловіку [PERSON], що буде доглядати за ними, надавати грошову допомогу, оплачувати витрати, пов'язані з утриманням будинку, проведенням в ньому ремонту тощо, і саме на таких умовах вона та її чоловік мали намір укласти договір про відчуження на користь відповідача в майбутньому, після їх смерті, належних їм часток у вказаному житловому будинку. Вона вважала, що укладає договір довічного утримання. Проте, в подальшому відповідач будь- якої допомоги ні їй, ні [PERSON] не надавав, більше того, іноді говорив про те, що може в будь-який момент відправити її та чоловіка до будинку пристарілих, оскільки вони не є власниками будинку, в якому проживають тривалий час і який є їх єдиним житлом. Представник позивачів пояснив, що відчуження позивачами своїх часток у вказаному житловому будинку, який є їх єдиним житлом, не відповідало їх внутрішній волі, оскільки вони, як люди похилого віку, доходом яких є виключно пенсія, вважали, що відповідач буде їх доглядати і утримувати, а той обіцяв, що переїде на постійне місце проживання в смт. Ярмолинці. Відповідач [PERSON], який у встановленому порядку оповіщений про час і місце розгляду справи через оголошення у пресі, в судове засідання не з'явився. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України суд зі згоди представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у ній доказів. Суд, заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 13 червня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони був укладений договір дарування, згідно з яким позивачі подарували, а відповідач отримав у дар 2/3 частки (по 1/3 частці від кожного) у праві власності на житловий будинок загальною площею 67,7 кв. м., житловою площею 34,1 кв.м., що розташований в селищі Ярмолинці станція Ярмолинці, по вулиці Гагаріна, 23, Ярмолинецького району Хмельницької області. Зазначений договір посвідчений нотаріусом Ярмолинецької районної державної нотаріальної контори Хмельницької області [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за №2449 (а.с. 9). 25 червня 2008 року право власності на 2/3 частки житлового будинку за №23 по вул. Гагаріна на станції Ярмолинці в смт. Ярмолинці було зареєстроване за [PERSON] на підставі спірного договору дарування (а.с. 10). Допитані як свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що як до укладення договору дарування, так і після укладення, позивачі неодноразово стверджували, що їх син пообіцяв доглядати та утримувати їх до смерті. В подальшому позивачі неодноразово жалілися, що син не виконує своїх обов'язків, хоче вигнати їх з будинку і якби вони це знали, то ніякого договору б не укладали. Аналогічні пояснення дала [PERSON], допитана як свідок. Згідно довідок Ярмолинецького РЕМ ПАТ Хмельницькобленерго від 26.05.2015 р. №271-31, Ярмолинецької дільниці ПАТ Хмельницькгаз від 26.05.2015 р. №159, ГО Вікторія від 26.05.2015 р. №15 саме [PERSON] є абонентом з постачання комунальних послуг за місцем свого проживання [INFO] (54-56). В силу ч. 1 ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема відповідно до частин 1, 3 та 4 вказаної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно ч. 1 ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. З роз'яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6\~листопада 2009 року №\~9 Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними, убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Оцінюючи надані докази в сукупності з іншими матеріалами справи, суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] даруючи належні їм на праві приватної власності по 1/3 частки в спірному будинку, помилились щодо природи правочину, оскільки вимоги позивачів ґрунтуються на встановленому факті відсутності їх волевиявлення під час укладення ними договору на безоплатну передачу у власність відповідача своїх часток у житловому будинку, який є їх єдиним житлом. Позивачі як особи похилого віку, які за станом здоровя потребують стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалися на передачу нерухомого майна у власність [PERSON] лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялися щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між ними і відповідачем. При цьому суд враховує правовий висновок Верховного Суду України від 19.03.2014 р. в цивільній справі №6-9цс14, який, в силу ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. У вказаному рішенні Верховний Суд України вказав, що відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України. В силу ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачів підлягають стягненню судові витрати в сумі 243,60 грн. На підставі ст.ст. 202, 203, 204, 229, 717 ЦК України,

Outcome: approved