Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк (далі - Банк) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивований тим, що 11 липня 2006 року між Банком та [PERSON] був укладений договір, згідно з умовами якого Банк надав останньому кредит у розмірі 8000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. У зв`язку з невиконанням останнім належним чином умов договору у нього виникла заборгованість в розмірі 14193.52 гривень. [INFO] [PERSON] помер. Спадкоємцем, яка постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, є відповідач [PERSON] . Вказуючи, що Банк направив приватному нотаріусу лист-претензію від 19 грудня 2017 року та лист-претензію від 23 червня 2018 року з вимогами до спадкоємця [PERSON] - [PERSON] , однак відповіді не отримав, позивач просив стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості та судові витрати. У судове засідання представник позивача не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи (а. с. 99 на звороті), про причини неявки суд не повідомляв, жодних клопотань не подавав, у зв`язку з чим у контексті положень частини третьої статті 223 ЦПК України суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності представника позивача. Відповідач у судове засідання не з`явилася, 27 липня 2021 року представник відповідача подав до суду письмову заяву, в якій просив розглядати справу без його участі та за відсутності відповідача за наявними у матеріалах справи письмовими доказами (а. с. 123). Враховуючи, що в судове засідання учасники судового розгляду не з`явилися, то відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що 11 липня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] укладено договір шляхом підписання заяви (а. с. 14), відповідно до якого Банк надав останньому кредит у розмірі 5000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % на рік за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У заяві також узгоджено порядок погашення заборгованості щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості шляхом внесення коштів на картку або списання Банком коштів з дебетної карти. Того ж дня [PERSON] було видано кредитну картку з терміном дії до липня 2013 року, яка неодноразово перевидавалася, останній раз 7 жовтня 2014 року з терміном дії до березня 2018 року (а. с. 65). 24 липня 2006 року на картку [PERSON] встановлено кредитний ліміт у розмірі 5000 гривень, який неодноразово змінювався і 1 липня 2013 року був встановлений у максимальному розмірі 8000 гривень. 31 липня 2018 року кредитний ліміт зменшено до 0 гривень (а. с. 75). Отримання [PERSON] кредитних коштів та користування ними підтверджується випискою по картковому рахунку (а. с. 66-74). [INFO] [PERSON] помер (а. с. 25). Відповідно до наведеного у позовній заяві розрахунку станом на дату смерті позичальника заборгованість останнього становила 14193.52 гривень, в тому числі 6454.95 гривень заборгованості за тілом кредитом, 7388.57 гривень заборгованості за процентами за користування кредитом та 350 гривень пені (а. с. 4). Із доданого до позову розрахунку заборгованості видно, що зазначений розмір заборгованості - 14193.52 гривень, розраховано позивачем станом на 24 липня 2018 року (а. с. 11-13). 22 січня 2018 року Банк звернувся до приватного нотаруіса із претензію кредитора від 19 грудня 2017 року про включення кредиторських вимог у спадкову масу після смерті позичальника [PERSON] , а 15 липня 2018 року направив лист-претензію від 23 червня 2018 року з вимогами до спадкоємця [PERSON] - [PERSON] , про сплату кредитної заборгованості (а. с. 26-33). Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Оскільки зі смертю боржника зобов`язання щодо повернення позики входять до складу спадщини, то застосуванню підлягають норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора. Саме на підставі норм статей 1281, 1282 ЦК України позивач заявив вимоги до спадкоємця у цій справі. За змістом статті 1281 ЦК України (в редакції на час смерті [PERSON] ) спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право. Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №522/407/15-ц. Верховний Суд у постанові від 13 червня 2018 року №758/8549/15 зазначив, що тлумачення статті 1281 ЦК України свідчить, що вказана норма не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Пред`являння вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса. Судом встановлено, що спадкоємці боржника не повідомляли Банк про відкриття спадщини, останньому про факт смерті [PERSON] стало відомо у грудні 2017 року, у зв`язку з чим у порядку статті 1281 ЦК України Банк 22 січня 2018 року звернувся до приватного нотаруіса із претензію кредитора від 19 грудня 2017 року (а. с. 26-30). Відповідно до положень статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. За змістом наведених вище норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ним у спадщину майна. До спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи. Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 332/2936/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 520/17508/15-ц, від 13 лютого 2019 року у справі № 336/5443/16. Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, згідно з частиною третьою статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. При вирішенні спору про стягнення з спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина перша статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Таким чином, диспозитивність цивільного судочинства унеможливлює витребування доказів за ініціативою суду, а позивач своїми правами щодо предмета спору, в тому числі щодо надання та (або) витребування доказів не скористався. Враховуючи, що предметом спору у цій справі є вимоги кредитора до спадкоємців про стягнення заборгованості за кредитним договором, АТ КБ «Приватбанк» зобов`язаний був довести ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, тобто подати суду докази наявності у спадкодавця майна та його вартості, а у випадку неможливості надати такі докази - заявити клопотання про їх витребування, однак з дотриманням правил та процедур, встановлених ЦПК України. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постановах від 4 липня 2019 року у справі №320/5909/16, від 10 жовтня 2019 року у справі №306/486/17. Обгрунтовуючи позовні вимоги покладенням на спадкоємців обов`язку сплатити заборгованість в межах вартості спадкового майна, АТ КБ «Приватбанк» не зазначив та не надав жодного доказу про наявність у спадкодавця на праві власності за життя будь-якого рухомого/нерухомого майна та щодо його вартості. За клопотанням представника відповідача судом було витребувано спадкову справу № 207/2017 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] (а. с. 103-122). З матеріалів спадкової справи видно, що відповідач 13 грудня 2017 року подала нотаріусу письмову заяву про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] (а. с. 103 на звороті), інші спадкоємці першої черги за законом, як діти останнього, - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , 27 грудня 2017 року відмовилися від прийняття спадщини після смерті батька, подавши нотаріусу відповідні заяви (а. с. 114, на звороті, 115). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 28 лютого 1996 року покійний [PERSON] є одним із чотирьох співвласників (спільна сумісна власність) квартири [ADDRESS] (а. с. 116). Таким чином, [PERSON] є єдиним спадкоємцем за законом, яка у встановлені законом порядку і строки в контексті положень статей 1268, 1269, 1270 ЦК України прийняла спадщину після смерті позичальника [PERSON] , у зв`язку з чим є належним відповідачем у цій справі і за змістом статті 1282 ЦК України зобов`язана задовольнити вимоги кредитора в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кредитором у цій справі дотримано законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника. Щодо розміру заборгованості. У матеріалах справи є розбіжності у даті, станом на яку нараховано заборгованість: у позовній заяві заборгованість зазначена у розмірі 14193.52 гривень станом на 11 липня 2017 року (дата смерті позичальника), а в доданому до позову розрахунку - така ж сума заборгованості тільки станом на 24 липня 2018 року, на що було звернуто увагу позивача в ухвалі судді від 22 квітня 2021 року про залишення позовної заяви без руху (а. с. 58). Проте, до заяви у відповідь на вказану ухвалу (а. с. 63) позивач іншого розрахунку не надав. З огляду на вказане, суд вважає за можливе при визначенні розміру заборгованості взяти за основу наданий позивачем розрахунок та виписку по картковому рахунку (а. с. 11-13, 66-74) з урахуванням положень частини четвертої статті 25 ЦК України, відповідно до якої цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Зі змісту вказаних документів видно, що станом на дату смерті [PERSON] ( [INFO] ) загальний розмір заборгованості (тіло кредиту, проценти за користування кредитними коштами, пеня) останнього перед Банком становить 9002.88 гривень (а. с. 13, 66). Вказана сума боргу в розумінні закону увійшла до складу спадщини після смерті [PERSON] , а решта суми заборгованості, яку позивач просив стягнути, нарахована ним безпідставно після смерті позичальника. Відповідно до виписки по рахунку [PERSON] 14 вересня 2017 року, 10 жовтня 2017 року та 2 січня 2019 року було здійснено поповнення належної останньому картки на такі суми: 1635.90 гривень, 162.42 гривень та 4633.12 гривень відповідно (а. с. 66). З огляду на те, що вказані поповнення зроблені після смерті [PERSON] , то суд вважає, що загальний розмір заборгованості останнього повинен бути зменшений на суму 6431.44 гривень (1635.90 грн + 162.42 грн + 4633.12 грн = 6431.44 грн). Крім того, у заяві [PERSON] від 11 липня 2006 року (а. с. 14) будь-які умови про сплату пені у фіксованому розмірі (50 гривень) за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 гривень відсутні, у зв`язку з чим нарахована позивачем за період з 1 листопада 2016 року по 31 січня 2017 року пеня у розмірі 150 гривень (а. с. 12 на звороті) стягненню не підлягає. Посилання позивача у позовній заяві на Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, як на підставу нарахування пені, суд до уваги не приймає, оскільки вони не містять підпису [PERSON] і їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між Банком та [PERSON] 11 липня 2006 року шляхом підписання заяви. Такі висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Виходячи з того, що [PERSON] фактично отримав та використовував кошти, надані Банком на кредитну картку, узгодив у письмовому вигляді з Банком умови сплати відсотків за користування кредитними коштами, але за життя не повернув їх, відповідач прийняла спадщину після смерті останнього, кредитором дотримано законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника, то суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового задоволення позову Банку та стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі 2421.44 гривень (9002.88 грн - 6431.44 грн - 150 грн = 2421.44 грн). Будь-які докази про вартість успадкованого відповідачем майна після смерті [PERSON] (частки в нерухомому майні) в матеріалах справи відсутні, жодних клопотань з цього приводу сторони під час розгляду справи не заявляли, однак суд вважає, що зазначений вище розмір заборгованості (2421.44 грн) не може перевищувати вартості спадкового нерухомого майна (частки спадкодавця) у цій справі. У відповідності до вимог частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (17.06 %) підлягає стягненню судовий збір в розмірі 387.26 гривень (2270 грн * 17.06 % / 100% = 387.26 грн). На підставі викладеного, статей 15, 16, 526, 629, 1048, 1054, 1218, 1268, 1269, 1270, 1281, 1282, 1296 ЦК України та

Outcome: partial