Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-29 00:00:00

В березні 2015 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнень позовних вимог, просить суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 56646,54 грн., які є інфляційним збільшенням боргу, та 2597,91 грн., які складають 3% річних, вирішити питання про судові витрати, мотивуючи свої вимоги наступним. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 07.07.2014 року, яке вступило в законну силу, постановлено стягнути з відповідача на користь позивача 50139,00 грн. компенсації вартості 1/9 частини квартири [ADDRESS], та 52776,50 грн. компенсації вартості 2/18 частин будинку [ADDRESS], вирішено питання про судові витрати. Позивач акцентує увагу на тому, що загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем складає 107145,46 грн. На 25.05.2015 року вона не погашена. Посилаючись на ч.2 ст.625 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача окремо інфляційне збільшення боргу та 3% річних з дати набрання вищезазначеним рішенням законної сили - з 04.08.2014 року по 25 травня 2015 року включно (а.с.3-4, 28-29) Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Позивач направив на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій підкреслив, що позовні вимоги підтримує, проти винесення судом заочного рішення не заперечує (а.с.17) Зважаючи на таку позицію позивача, з урахуванням того, що листи із судовими викликами, направлені на зареєстровану у встановленому законом порядку адресу відповідача, поверталися «за закінченням терміну зберігання», суд вважає за можливе ухвалити рішення в порядку заочного провадження згідно з положеннями ст. ст. 224-226 ЦПК України (а.с.14, 27, 41) Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України) З матеріалів справи вбачається, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 07 липня 2014 року було задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про припинення права власності та стягнення компенсації. Так, суд постановив припинити право власності [PERSON] на 1/9 частину квартири [ADDRESS] та 2/18 частин будинку [ADDRESS], та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] відповідно 50139,00 грн. компенсації вартості 1/9 частини квартири [ADDRESS] та 52776,50 грн. компенсації вартості 2/18 частин будинку [ADDRESS] (а.с.7-8) Незважаючи на те, що рішення суду набуло чинності, про що свідчить відповідний штамп на його копії (а.с.11), даних про те, що воно було звернуто до примусового виконання або позивачем було навіть просто отримано виконавчий лист - немає. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України) Звертаючись до суду із заявою про розгляд справи в порядку заочного провадження, сам позивач повинен пересвідчитись в тому, що ним подано всі необхідні докази на підтвердження своїх позовних вимог. Більше того, суд акцентує увагу позивача і на зазначених ним підставах позову і виборі правової норми для застосування. Так, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Встановлені ж судом обставини справи не дають підстав стверджувати про те, що між сторонами такі грошові зобов`язання існували. Суд у вищенаведеному рішенні в 2014 році постановив стягнути компенсацію в грошовому еквіваленті за припинення права власності, що не може вважатися грошовим зобов`язанням, яке існувало між сторонами. До встановлених правовідносин сторін положення ч.2 ст.625 ЦК України застосовані бути не можуть. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (правовий висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 01.10.2014 року по справі №6-113цс14) Стягнення ж окремо інфляційного збільшення боргу (без самого боргу, навіть якщо його було стягнуто раніше) взагалі представляється неможливим з урахуванням імперативних положень ЦК України. Таким чином, законних підстав для задоволення позову суд не вбачає. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України в разі відмови у задоволенні позовних вимог, не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача і судові витрати, в даному випадку сума сплаченого судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed