Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-11 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення з [PERSON] 100 000,00 євро, що еквівалентно 1 962 000,00 гривень безпідставно отриманих на виконання неукладеного кредитного договору № К048-04/Ф від 17.06.2004 року, заборгованості у розмірі 176 580,00 гривень відшкодування 3 % річних та 3 654,80 гривень судових витрат. Позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 23.03.2007 року по справі № 2-968/07 залишеним у силі ухвалою Верховного Суду України від 03.12.2008 року по справі № 06-18525св07 позовні вимоги [PERSON] були задоволені, кредитний договір № К048-04/Ф від 17.06.2004 року визнано неукладеним. Однак, на виконання вказаного договору відповідачу було видано грошові кошти в загальному розмірі 100 000,00 євро. Після ухвалення вказаного рішення відпала підстава на основі якої позичальнику [PERSON] було видано грошові кошти, якими остання користується без достатніх правових підстав, через що АТ КБ «ПриватБанк» має право вимагати повернення вказаної суми із відшкодуванням 3 % річних на підставі ст..625 ЦК України. Представник позивача Гриниха Т.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з наведених в позовній заяві підстав, просила суд позов задоволити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі та участі відповідача, в задоволенні позову просять відмовити у зв`язку з його безпідставністю, необґрунтованістю та недоведеністю. 09.02.2015 року представником відповідача подано заперечення на позов в якому просив в задоволенні позову відмовити з підстав пропущення строку позовної давності та недоведеністю факту отримання [PERSON] грошових коштів. Як підставу своїх заперечень наводить те, що кредитний договір № К048-04/Ф від 17.06.2004 року визнано неукладеним з підстав не доведення банківською установою факту отримання [PERSON] грошових коштів, а заявки на видачу готівки не є належними та допустимими доказами які б підтверджували факт передачі коштів. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 24.04.2015 року провадження по справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів зупинено до вирішення справи за касаційними скаргами [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 08.12.2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 04.03.2015 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , АТ КБ «ПриватБанк» про повернення безпідставно сплачених коштів. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 16.01.2020 року провадження по справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів відновлено, у зв`язку з тим, що причини які викликали його зупинення, відпали. 12.03.2020 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позов, з якого вбачається, що відповідач вважає позов безпідставним та необґрунтованим. У вказаному відзиві, відповідач просила в задоволенні позову відмовити і застосувати наслідки пропуску строку позовної давності та недоведеності заявлених позовних вимог. Як підставу своїх заперечень наводить те, що позивачем до позовної заяви додано докази не засвідчені належним чином, а отже такі є недопустимими доказами у справі. Наявність кредитного договору за відсутності достатніх та належних доказів, які достовірно підтверджують отримання відповідачем грошових коштів та можливість ними розпоряджатися не є достатнім доказом наявності у відповідача зобов`язання з повернення кредиту, при відсутності доказів його отримання. В матеріалах справи відсутні докази в підтвердження надання відповідачу будь-яких грошових коштів. Крім того, в даній справі є підстави для застосування строку позовної давності, оскільки перебіг такої почався з грудня 2008 року. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст.4 ЦПК України до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 17.06.2004 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № К048-04/Ф. В матеріалах справи наявні заяви про видачу готівки від 21.04.2004, 27.07.2004 та 29.07.2004 за якими [PERSON] відповідно до кредитного договору було видано 45 000 Євро, 40 000,00 Євро та 15 000,00 Євро (а.с.15, 16, 17). Вказаний кредитний договір рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 23.03.2007 року по справі № 2-968/07 залишеним у силі ухвалою Верховного Суду України від 03.12.2008 року по справі № 06-18525св07 визнано неукладеним, з підстав недоведеності факту отримання [PERSON] суми кредитних коштів за кредитним договором № К048-04/Ф від 17.06.2004 року (а.с.8-11, 12-14). Відповідно до частини 4 статті 82 Цивільно-процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивач посилається на те, що після ухвалення вказаного рішення відпала підстава на основі якої позичальнику [PERSON] було видано грошові кошти, якими остання користується без достатніх правових підстав. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору щодо набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах: від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (касаційне провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (касаційне провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (касаційне провадження № 61-1133св18). У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Крім того, у постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК. Такий правовий висновок щодо застосування положень статей 625 та 1214 ЦК України викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року справа № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18). Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] зверталася до суду з позовом в якому просила стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь 99 000 Євро, що згідно курсу Національного банку України станом на 25 липня 2016 року становить 2 705 521грн 50 коп. Вказані кошти в розмірі 100 000,00 Євро, 30 жовтня 2008 року [PERSON] внесла до каси АТ КБ «ПриватБанк» в якості погашення заборгованості за кредитним договором, що підтверджується відповідною квитанцією. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.10.2016 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] 99 000,00 Євро, що еквівалентно 2 705 521,50 гривень, 620 052,42 гривень відшкодування 3% річних за прострочення, 2 466 114,50 гривень відшкодування процентів за користування чужими коштами та 6 890,00 гривень сплаченого судового збору. У задоволенні решти вимог відмовлено. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 28 березня 2017 року, з урахуванням додаткового рішення цього ж суду від 25 квітня 2017 року, апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Постановою Верховного суду України від 11 вересня 2019 року рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2016 року, рішення апеляційного суду Закарпатської області від 28 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, за яким позов [PERSON] до [PERSON] , АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів та моральної шкоди задоволено частково, стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] безпідставно отриманих коштів в розмірі 44 000,00 Євро та 3 % річних у розмірі 204 187 гривень, судовий збір у розмірі 4 129,20 гривень. В іншій частині позову відмовлено. З огляду на наведене, враховуючи, що АТ КБ «ПриватБанк» фактично отримано 100 000,00 Євро, які 30.01.2008 року поручителем [PERSON] внесено до каси банку в рахунок погашення боргу за кредитним договором № К048-04/Ф від 17.06.2004 року, з яких (на підставі судових рішень) [PERSON] повернуто 1000 Євро та 44 000,00 Євро, оскільки кредитний договір визнано неукладеним то на даний час відсутні правові підстави для задоволення позову, так-як факт отримання позичальником коштів в сумі 45 000 Євро згідно заявки на видачу готівки від 27.07.2004 не доведено, а решта боргу - 40 000,00 Євро згідно заявки на видачу готівки від 27.07.2004 та 15 000,00 Євро від 29.07.2004 є погашеною. Крім того, представником відповідача заявлено про застосування строків позовної давності, щодо даного питання суд констатує наступне: Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відмовити в позові через пропуск строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог в позові належить відмовити за безпідставністю. Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову. Згідно вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed