Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-07 00:00:00

В березні 2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання незаконними та протиправними дій, скасування наказу, поновлення на роботі,надання оплачуваної відпустки, стягнення заробітної плати, в тому числі за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, в якій просив ухвалити рішення, яким визнати незаконним та протиправним факт порушення Відповідачем трудового законодавства та його трудових прав в частині нарахування заробітної плати за січень 2014 року нижче прожиткового мінімуму в Україні; визнати незаконним та протиправним факт порушення відповідачем трудового законодавства та його трудових прав в частині відмови оплачувати лікарняний лист (по квоті гіпермаркету); визнати незаконним та протиправним факт порушення відповідачем трудового законодавства та його трудових прав в частині відмови оплачувати понаднормову працю та роботу у нічні зміни; визнати незаконним та протиправним факт ігнорування відповідачем інформаційного запиту від 13.02.2014 року щодо надання йому аргументованих пояснень з перелічених вище порушень трудового законодавства та його трудових прав; визнати незаконними дії відповідача щодо його звільнення станом на 14.02.2014 року, а саме звільнення станом на 14.02.2014 року - незаконним та протиправним; визнати незаконним та протиправним видання наказу про звільнення № 24-к від 13.02.2014 року; зобов'язати відповідача скасувати Наказ по підприємству № 24-к від 13.02.2014 року як заснований на заяві, яку станом на 21.02.2014 року він позначив власною заявою як недійсну у зв'язку із не вирішеністю інциденту по суті досудового трудового спору (факт відкликання заяви від 13.02.2014 р.); внаслідок скасування Наказу по підприємству № 24-к від 13.02.2014 року, зобов'язати відповідача визнати запис від 14.02.2014 року про звільнення у його трудовій книжці не дійсним; роз'яснити відповідачеві, що днем звільнення вважається день ознайомлення під розпис із Наказом по підприємству про звільнення та день вручення трудової книжки особі, яку має бути звільнено; рішенням суду поновити його в займаній посаді «Продавець непродовольчих товарів відділу «Вироби з металу», як протиправно звільненого станом на 14.02.2014 року; зобов'язати відповідача надати йому щорічну оплачувану відпустку, починаючи із з дня вирішення трудового спору по суті; роз'яснити відповідачеві, що днем звільнення у такому разі (п.11) буде вважатися останній день даної відпустки; стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату, в тому числі за час вимушеного прогулу, у розмірі 5401 грн.; у разі, якщо вирішення судового спору буде подовжено з будь-яких причин, крім його вини - автоматично подовжити і строк вимушеного прогулу, при цьому, зобов'язати відповідача відповідним чином оплатити ці додаткові дні вимушеного прогулу; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 8859, 38 грн. Позивач [PERSON] надав заяву в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити . Відповідач виконуючий обов'язки директора невідокремленого структурного підрозділу гіпермаркет «Епіцентр К» м. Дніпропетровськ ТОВ «Епіцентр-К» Білан Юлія Володимирівна у судове засідання не з'явилася про час та місце розгляду справи була повідомлена. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр-К» за довіреністю Капля Ю.П. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Вислухавши пояснення представника відповідача, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно наказу № 55-к від 24 травня 2013 року [PERSON] було прийнято на посаду продавця непродовольчих товарів відділу «Вироби з металу» до невідокремленого структурного підрозділу гіпермаркет «Епіцентр К» м. Дніпропетровськ ТОВ «Епіцентр-К» з посадовим окладом згідно штатного розпису (а.с.32). Трудовий договір було укладено на невизначений термін. Відповідно до штатного розкладу, затвердженого наказом № 1 від 02 січня 2014 року, з 01 січня 2014 року оклад продавця непродовольчих товарів відділу «Вироби з металу» становить 1600,00 грн. за виконану працівником місячну норму праці, що цілком відповідає встановленому законодавчо розміру. Розмір посадових окладів з 01 січня 2014 року було збільшено у зв'язку із збільшенням з 01 січня 2014 року розміру мінімальної заробітної плати. Окладу в розмірі 1750,00 грн., як це вказує позивач у позовній заяві, продавцю непродовольчих товарів «Відділу вироби з металу» не встановлювалось. Як пояснила у судовому засіданні представника відповідача, в січні 2014 року [PERSON] відпрацював 13 робочих днів, жодних нічних змін не відпрацьовував. [PERSON] пояснив відповідачу, що він з 05 січня 2014 року по 14 січня 2014 року перебував на лікарняному, але лікарняний лист так і не надав до TOB «Епіцентр К», тобто позивач був відсутній на робочому місці протягом 9 календарних днів без поважних причин. Аналогічна ситуація склалась з 21 січня 2014 року по 23 січня 2014 року (3 календарних дні відсутній на робочому місці без поважних причин), та з 30 січня 2014 року по 31 січня 2014 року (2 календарних дні відсутній на робочому місці без поважних причин). А отже протягом січня місяця [PERSON] був відсутній на робочому місці без поважних причин протягом 14 календарних днів. Проте дисциплінарне стягнення на [PERSON] про прогул без поважних причин накладено не було, оскільки керівництво сподівалось, що [PERSON] підтвердить свою хворобу та надасть лікарняні листи. Станом на 21 березня 2014 року [PERSON] лікарняні листи так і не було надано. Стаття 95 Кодексу законів про працю України та стаття 3 Закону України «Про оплату праці» гарантують виплату мінімальної заробітної плати працівнику виключно у випадку виконання працівником місячної норми робочого часу. Відповідно до статті 21 Закону України «Про оплату праці» розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. При невиконанні працівником місячної норми робочого часу з причин, що не залежать від власника, гарантується виплата не мінімальної заробітної плати, а тієї частини, яка відповідає співвідношенню між фактичною тривалістю робочого часу працівника і нормою робочого часу. Норма робочого часу у січні 2014 року становить 20 робочих днів, з яких [PERSON] відпрацював 13 днів. За січень 2014 року відповідно до штатного розкладу та наказу № 10-пр від 31 січня 2014 року про преміювання працівників по результатам роботи структурних підрозділів за січень 2014 року [PERSON] було нараховано заробітну плату в наступному розмірі: заробітна плата згідно окладу за 13 робочих днів у розмірі 990,48 грн., премія згідно наказу про преміювання у розмірі 578,96 грн., з нарахованої суми вирахувано податків: податок на доходи фізичних осіб (15%) 226,94 грн., єдиний соціальний внесок (3,6%) 56,50 грн. Всього до виплати за січень 2014 року за 13 робочих днів нараховано: 1286,00 грн. 13 лютого 2014 року [PERSON] самостійно звернувся до відділу персоналу гіпермаркету із заявою, що він хоче звільнитися з 14 лютого 2014 року, та особисто написав заяву про звільнення за власним бажанням з 14 лютого 2014 року (а.с.33). Поважних причин про неможливість продовжувати роботу, як це передбачено ст. 38 КЗпП України, для розірвання трудового договору у визначений працівником строк [PERSON] не навів та доказів не надав. Проте керівництво гіпермаркету не заперечило проти вказаного [PERSON] строку та погодилося його звільнити з 14 лютого 2014 року, тобто на наступний день після подання заяви про звільнення. Про звільнення [PERSON] з 14 лютого 2014 року за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України було видано наказ № 24-к від 13 лютого 2014 року (а.с.34). [PERSON] сам самостійно прийняв рішення про звільнення, написав заяву про звільнення та свідомо покинув 13 лютого 2014 року своє робоче місце під час робочого часу з 12.30 год. ранку, а 14 лютого 2014 року не з'явився на робоче місце без поважних причин, про що було складено відповідні акти про відсутність на робочому місці без поважних причин. Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений орган письмово за два тижні. Таким чином, [PERSON] звільнений з підприємства за власним бажанням, доказів іншого позивачем не надано, а відтак позовні вимоги про поновлення на роботі є безпідставними. Відповідно до статті 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. Відпустка працівнику надається за його заявою. Однак встановлено, що [PERSON] заяву про надання йому відпустки до відділу персоналу гіпермаркету не подавав, а отже відпустка йому не надавалась. Згідно заяви [PERSON] про звільнення за власним бажанням з 14 лютого 2014 року та наказу про звільнення № 24-к від 13 лютого 2014 року з [PERSON] було проведено повний розрахунок, виплачено заробітну плату за відпрацьований час у лютому 2014 року, виплачено згідно наказу № 14-пр від 14 лютого 2014 року премію, а також на підставі ст. 83 КЗпП України компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 24 травня 2014 року по 14 лютого 2014 року, що становить 17 календарних днів у розмірі 1471,86 грн. (вираховано податків: податок на доходи фізичних осіб (15%) 212,82 грн, єдиний соціальний внесок (3,6%) 52,99грн.), всього виплачено компенсації за невикористану відпустку: 1206,05 грн. Окрім цього, як вбачається з заперечень відповідача на позовну заяву, 17 лютого 2014 року у зв'язку з нез'явленням [PERSON] до гіпермаркету «Епіцентр К» йому було направлено лист за № 53 про його звільнення за власним бажанням з 14 лютого 2014 року та вимога з'явитись до гіпермаркету для ознайомлення з наказом про звільнення, а також для отримання трудової книжки. Однак, отримавши листа [PERSON] на робоче місце не з'явився. Станом на 21 березня 2014 року позивач так і не з'являвся у відділі персоналу гіпермаркету або на своєму робочому місці. Встановлено, що 26 лютого 2014 року від [PERSON] поштою надійшла заява датована 21 лютого 2014 року в якій він з незрозумілих причин просить вважати його заяву про звільнення за власним бажанням з 14 лютого 2014 року датовану 13 лютого 2014 року недійсною, відмінити наказ про звільнення за власним бажанням, та виплатити йому компенсацію за лікарняний з 13 лютого 2014 року по 21 лютого 2014 року за 6 календарних днів, але лікарняний лист позивачем надано не було. На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що чинним законодавством не передбачено поновлення працівника на робочому місці після його звільнення за власним бажанням. На інформаційний запит [PERSON] від 13 лютого 2014 року, що надійшов до гіпермаркету «Епіцентр К» 14 лютого 2014 року було надано відповідь 19 лютого 2014 року за № 57, з повною розшифровкою щодо нарахування заробітної плати [PERSON] за січень місяць 2014 року. Окрім цього, відповідь на заяву [PERSON] від 21 лютого 2014 року, яка надійшла до гіпермаркету «Епіцентр К» 26 лютого 2014 року, було надано 28 лютого 2014 року, з повторною інформацією про звільнення [PERSON] за власним бажанням з 14.02.2014 року та вимогою з'явитись до відділу персоналу, також було повторно надано розшифрування нарахувань за січень 2014 року, додатково надано розшифрування нарахувань за лютий 2014 року. Аналізуючи вищевикладені обставини, суд прийшов до висновку, що оклад [PERSON] за виконану працівником місячну норму праці становить 1600,00 грн., що повністю відповідає діючому законодавству; ані в січні 2014 року (13 робочих днів), ані в лютому 2014 року (8 робочих днів) позивач не виконував місячну норму праці; заробітна плата нарахована відповідно до відпрацьованого часу; лікарняний лист за січень 2014 року до TOB «Епіцентр К» позивачем не надано; в нічні зміни та з перевищенням норм робочого часу позивач не працював; позивач не виконав норм робочого часу в межах місяця; на запити позивача надано письмові відповіді, які надіслано поштою; позивач звільнився за власним бажанням згідно поданої власноруч написаної заяви; наказ видано на підставі заяви позивача; заява про звільнення подана позивачем 13 лютого 2014 року з 14 лютого 2014 року; заява про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням надійшла 26 лютого 2014 року, тобто після фактичного звільнення позивача. Поновлення працівника, що звільнився за власним бажанням, після його звільнення чинним законодавством не передбачено; запис у трудовій книжці зроблено на підставі наказу про звільнення за власним бажанням; позивач не подавав заяву до TOB «Епіцентр К» про надання йому відпустки; компенсація за відпустку позивачу виплачена в повному розмірі; вимушеного прогулу у позивача не було, оскільки він самостійно покинув робоче місце. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, наведені сторонами доводи та заперечення з предмету позову, суд вважає, що відповідач не порушив жодних прав, законних інтересів позивача та вимог чинного законодавства України, а тому правові підстави позивача, наведені на обґрунтування позовних вимог щодо визнання незаконним та протиправним факт порушення відповідачем трудового законодавства та трудових прав [PERSON] в частині нарахування заробітної платні за січень 2014 року нижче прожиткового мінімуму в Україні; визнання незаконним та протиправним факт порушення відповідачем трудового законодавства та трудових прав [PERSON] в частині відмови оплачувати лікарняний лист (по квоті гіпермаркету); визнання незаконним та протиправним факт порушення відповідачем трудового законодавства та трудових прав [PERSON] в частині відмови оплачувати понаднормову працю та роботу у нічні зміни; визнання незаконним та протиправним факт ігнорування відповідачем інформаційного запиту від 13.02.2014 року щодо надання [PERSON] аргументованих пояснень з перелічених вище порушень трудового законодавства та його трудових прав; визнання незаконними дії відповідача щодо звільнення [PERSON] станом на 14.02.2014 року, а само звільнення станом на 14.02.2014 року - незаконним та протиправним; визнання незаконним та протиправним видання наказу про звільнення № 24-к від 13.02.2014 року; зобов'язання відповідача скасувати Наказ по підприємству № 24-к від 13.02.2014 року як заснований на заяві, яку станом на 21.02.2014 року він позначив власною заявою як недійсну у зв'язку із не вирішеністю інциденту по суті досудового трудового спору (факт відкликання заяви від 13.02.2014 р.); внаслідок скасування Наказу по підприємству № 24-к від 13.02.2014 року, зобов'язати відповідача визнати запис від 14.02.2014 року про звільнення у трудовій книжці [PERSON] не дійсним; роз'яснити відповідачеві, що днем звільнення вважається день ознайомлення під розпис із Наказом по підприємству про звільнення та день вручення трудової книжки особі, яку має бути звільнено, а також зобов'язання відповідача надати [PERSON] щорічну оплачувану відпустку, починаючи із з дня вирішення трудового спору по суті; роз'яснити відповідачеві, що днем звільнення у такому разі (п.11) буде вважатися останній день даної відпустки; у разі, якщо вирішення судового спору буде подовжено з будь-яких причин, крім вини позивача - автоматично подовжити й строк вимушеного прогулу, при цьому, зобов'язати відповідача відповідним чином оплатити ці додаткові дні вимушеного прогулу, суд вважає безпідставними та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства, яке регулює трудові відносини, що виникли між сторонами у справі. Що стосується інших позовних вимог, а саме стягнення з відповідача на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату, в тому числі за час вимушеного прогулу, у розмірі 5401 грн. , суд вважає їх такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Стосовно вимог про стягнення з відповідача на користь [PERSON] моральної шкоди у сумі 8859, 38 грн., суд прийшов до наступного. Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За правилом ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Встановлені в судовому засіданні обставини свідчать про те, що при звільненні позивача із займаної посади відповідачем не порушувались норми чинного законодавства, а отже, не були порушені законні права позивача. Тому вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. Відповідно до ст. ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до виконуючого обов'язки директора невідокремленого структурного підрозділу гіпермаркет «Епіцентр К» м. Дніпропетровськ ТОВ «Епіцентр-К» Білан Юлії Володимирівни та Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр-К» про визнання незаконними та протиправними дій, скасування наказу, поновлення на роботі, надання оплачуваної відпустки ,стягнення заробітної плати,в тому числі за час вимушеного прогулу та моральної шкоди є безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення в повному обсязі. На підставі ч. 4 ст. 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. Таким чином, судовий збір підлягає віднесенню за рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed