Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

В березні 2016 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» заборгованість за Кредитним договором № DN1RR505010200 від 04.03.2008 року у розмірі 39688,58 грн., а також стягнути з відповідачки судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що відповідно до укладеного договору № DN1RR505010200 від 04.03.2008 року, відповідачка 04.03.2008 року отримала строковий кредит у розмірі 8505,79 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 04.03.2009 року включно. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором, станом на 25.02.2016 року, відповідачка має заборгованість у розмірі 39688,58 грн. В судове засідання представник позивача [PERSON] не зявився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, раніше надав суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити їх в повному обсязі. Справу просив розглянути без участі представника позивача. Також, зазначив, що не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог позивача та просив відмовити йому в повному обсязі, оскільки ним пропущені строки звернення до суду, а також відповідачка не підписувала жодних Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), у звязку з чим дані умови не є складовою укладеного між сторонами кредитного договору. Вислухавши представника відповідачки, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають по наступним підставам. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін, відповідно до закону, договору. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. У судовому засіданні було встановлено, що 04 березня 2008 року між позивачем та відповідачкою був укладений Кредитний договір № DN1RR505010200, на підставі особистої заяви останньої, згідно з умовами якого остання отримала від позивача строковий кредит у сумі 8505,79 грн. терміном з 04.03.2008 року по 04.03.2009 року включно, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач свої зобовязання за договором виконав у повному обсязі надавши відповідачці кредитні кошти в сумі 8505,79 грн., які відповідачка отримала та використала в своїх цілях на придбання телевізору Samsung PS-42Q92HR та елементу живлення. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки. Проте, у порушення умов договору та чинного законодавства, відповідачка свої зобовязання належним чином не виконала та не повернула використані нею кредитні кошти, що також не заперечувалося представником відповідачки. При цьому, позивачем вказано, що вищевказаний Кредитний договір № DN1RR505010200 від 04.03.2008 року складається з: Заяви позичальника № DN1RR505010200 від 04.03.2008 року та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) (а.с.4-7). На підставі вказаних Заяви позичальника № DN1RR505010200 від 04.03.2008 року та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), позивач нарахував відповідачці заборгованість, яка станом на станом на 25.02.2016 року становить 39688,58 грн. та складається з наступного: заборгованість за кредитом - 5192,38 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 2,16 грн.; пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором - 32127,92 грн.; а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 1866,12 грн. Разом з тим, суд вважає безпідставним нарахування позивачем відповідачці заборгованості по заборгованості за пенею та комісією і штрафних санкцій у відповідності з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), з огляду на наступне. Згідно із ч. ч. 1-2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У даній же справі, Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), якими встановлена відповідальність Позичальника у разі невиконання/неналежного виконання своїх зобовязань, не містять підпису відповідачки. При цьому, позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розуміла відповідачка, підписуючи Договір, а також те, що Умови містили такі штрафні санкції в момент підписання Договору Позичальником, або в подальшому такі Умови не змінювались. В самій же Заяві позичальника № DN1RR505010200 від 04.03.2008 року домовленості сторін щодо штрафних санкцій немає. У звязку із цим, такі Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами Договору від 04.03.2008 року. Зокрема до таких висновків прийшов й Верховний суд України у своїй постанові від 11 березня 2015 року по справі № 6-16цс15. Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Проте, судом не встановлено обставин для відступлення від висновків Верховного Суду України. Крім того, представником відповідачки було заявлено про застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача, що заслуговує на увагу та підлягає задоволенню. Так, згідно з положеннями ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В порядку ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Представник відповідачки просив застосувати строк позовної давності для звернення до суду та відмовити позивачу у звязку із пропуском строку звернення до суду у відповідності до ст. 257 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом з тим, згідно з ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Враховуючи зміст норми ст. 267 ЦК України, суд вважає, що до поважних підстав пропуску строку слід відносити лише ті обставини, які є обєктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з відповідним позовом. Судом не було встановлено поважних причин для поновлення позивачу строку звернення до суду, а тому, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог, оскільки зобовязання за Кредитним договором № DN1RR505010200 від 04.03.2008 року повинні були бути виконаними до 04.03.2009 року, то у позивача виникло порушене право з 05.03.2009 року, і саме з цього моменту у позивача було три роки для реалізації свого права на звернення до суду за захистом своїх порушених прав (неповернення кредиту з боку Позичальника). Разом з тим, позивач звернувся до суду з даними вимогами лише 11 березня 2016 року, тобто через сім років від дня порушення його права. Таким чином, позивачем пропущений встановлений законом строк для звернення до суду з даними вимогами, а доказів поважності пропуску цього строку ним суду не надано. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог до [PERSON]. Крім того, оскільки позивачу відмовлено в задоволенні його позовних вимог в частині заборгованості за кредитним договором, то позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки на його користь судових витрат, задоволенню також не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed