Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

В березні 2019 року з Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська до суду надійшла цивільна справа за позовною заявою ТОВ «ДНІПРО ІК-2006/2» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , ТОВ «Аріанд», [PERSON] , треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рудченко О.В., Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області, Територіальна громада селища Слобожанське Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області про встановлення факту будівництва нерухомого майна, визнання правочину недійсним, визнання права власності та скасування державної реєстрації, для розгляду за підсудністю. Позивач в своєму позові просив встановити факт будівництва ним, ТОВ «ДНІПРО ІК-2006/2» нерухомого майна - нежитлових будівель, які знаходяться на земельній ділянці площею 1,6107 га, кадастровий номер: 1221455800:02:003:0061, розташовані за адресою: [ADDRESS] , та в цілому складаються з: нежитлової будівлі літ. А-1, з прибудовами літ. А1-1, А2-1, а-1, а1-1, а2-1, а3-1, а4-1, сходів літ. а2, а4, а5, пандуса літ. а3, загальною площею 1903,0 кв.м., основною площею 1613,6 кв.м., ангарів літ. Б-1, В-1, Г-1, Д-1 загальною площею кожного 290,4 кв.м., душу літ. Ж, тамбуру літ. ж1 площею 7,1 кв.м., вбиральні літ. З площею 3,6 кв.м., сторожки літ. М, ганку літ. м площею 22,1 кв.м., навісу літ. Н площею 374,4 кв.м., побутових будівель тимчасові літ. К, Л, навісу літ. О площею 83,8 кв.м., трансформаторної літ. ТП площею 1,0 кв.м., споруди № 1-10, замощення І; визнати недійсним договір дарування від 19 травня 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Руденко Олександрою Віталіївною, зареєстрований у реєстрі за №715, та скасувати запис про державну реєстрацію права власності відповідача [PERSON] , зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19.05.2015 року, номер запису про право власності 9712247, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 590736212214 на нерухоме майно - нежитлові будівлі, які розташовані за адресою: [ADDRESS] ; скасувати запис про державну реєстрацію права власності відповідачки [PERSON] , зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19.05.2015 року, номер запису про право власності 9715383, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 590736212214, на нерухоме майно - нежитлові будівлі, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 19 травня 2015 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Руденко Олександрою Віталіївною, зареєстрований у реєстрі за №717, та дублікату договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудченко Олександрою Віталіївною 18.01.2017 року, зареєстрованого у реєстрі за №53; скасувати запис про державну реєстрацію права власності [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 18608821 на підставі договору купівлі-продажу від 18 січня 2017 року, який був посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Скосарєвою В.В. за реєстровим №17; скасувати записи про державну реєстрацію права власності ТОВ «АРІАНД» у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номерами: №21886709 на підставі договору купівлі-продажу від 15.08.2017 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. за №807, №21887407 на підставі договору купівлі-продажу від 15.08.2017 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. за №810; визнати за ТОВ «ДНІПРО ІК-2006/2» право власності на нерухоме майно - нежитлові будівлі, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , та в цілому складаються з: нежитлової будівлі літ. А-1, з прибудовами літ. А1-1, А2-1, а-1, а1-1, а2-1, а3-1, а4-1, сходів літ. а2, а4, а5, пандуса літ. а3, загальною площею 1903,0 кв.м., основною площею 1613,6 кв.м., ангарів літ. Б-1, В-1, Г-1, Д-1 загальною площею кожного 290,4 кв.м., душу літ. Ж, тамбуру літ. ж1 площею 7,1 кв.м., вбиральні літ. З площею 3,6 кв.м., сторожки літ. М, ганку літ. м площею 22,1 кв.м., навісу літ. Н площею 374,4 кв.м., побутових будівель тимчасові літ. К, Л, навісу літ. О площею 83,8 кв.м., трансформаторної літ. ТП площею 1,0 кв.м., споруди № 1-10, замощення І. Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ДНІПРО ІК-2006/2» в особі керівника (директора) Місік О.С. позовні вимоги підтримав та просив задовольнити . Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується поштовим відправленням, яке повернулося до суду за закінченням терміну зберігання (том №2 а.с.71-72), та телефонограмою (том №2 а.с.169). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим відправленням, яке повернулося до суду за закінченням терміну зберігання (том №2 а.с.67-68,108-109). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується поштовим відправленням, яке повернулося до суду за закінченням терміну зберігання (том №2 а.с.73-74,114-115,177-178). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим відправленням, яке повернулося до суду за закінченням терміну зберігання (том №2 а.с.69-70,112-113), та телефонограмою (том №2 а.с.170). Адвокат відповідача ТОВ «Аріанд» за договором про надання правової допомоги Балакін Є . В. позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі; надав суду відзив на позов (том №2 а.с.82-85). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням (том №2 а.с.179), в подальшому поштова кореспонденція поверталася за закінченням терміну зберігання (том №2 а.с.110-111). Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рудченко О.В. у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням (том №2 а.с.63,107). Представник третьої особи Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням (том №2 а.с.64,106). Представник третьої особи Територіальної громади селища Слобожанське Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області за довіреністю Воронюк Є.Ю. позовні вимоги підтримала. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи і дослідивши докази суд приходить до висновку, що необхідно відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Судом встановлено, що 10 липня 2007 року між ТОВ «ДНІПРО і К-2006/2» та Ювілейною селищною радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області (нині Слобожанська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області), був укладений Договір оренди земельної ділянки площею 1,6107 га, кадастровий номер 1221455800:02:003:0061, що розташована за адресою: [ADDRESS] , строком на 20 років (том №1 а.с.37-39). Згідно вищевказаного Договору оренди, земельна ділянка була передана орендарю для іншого господарського використання (будівництво овочесховищ). Додатковою угодою від 14 листопада 2014 року було внесено зміни до Договору оренди земля від 10 липня 2007 року в пункти 5, 9 щодо нормативно грошової оцінки та орендної плати за землю (том №1 зворотній бік а.с.39). Рішенням Ювілейної селищна рада Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 06 березня 2007 року, було затверджено містобудівне обґрунтування для будівництва овочесховищ ТОВ «ДНІПРО і К-2006/2» на території Ювілейної селищної ради (том №1 а.с.93). Окрім цього, 18 березня 2009 року Ювілейна селищна рада додатково прийняла рішення №76, яким надала дозвіл ТОВ «ДНІПРО і К-2006/2» на проектування овочесховищ та обслуговуючих будівель на земельній ділянці, яка передана в оренду згідно з договором оренди землі від 10 липня 2007 року ТОВ «ДНІПРО і К-2006/2» (том №1 а.с.94). Як вбачається з матеріалів справи, в 2011 році на вищевказаній земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , ТОВ «ДНІПРО і К-2006/2» побудував нежитлові будівлі, які в цілому складаються з: нежитлової будівлі літ. А-1, з прибудовами літ. А1-1, А2-1, а-1, а1-1, а2-1, а3-1, а4-1, сходів літ. а2, а4, а5, пандуса літ. а3, загальною площею 1903,0 кв.м., основною площею 1613,6 кв.м., ангарів літ. Б-1, В-1, Г-1, Д-1 загальною площею кожного 290,4 кв.м., душу літ. Ж, тамбуру літ. ж1 площею 7,1 кв.м., вбиральні літ. З площею 3,6 кв.м., сторожки літ. М, ганку літ. м площею 22,1 кв.м., навісу літ. Н площею 374,4 кв.м., побутових будівель тимчасові літ. К, Л, навісу літ. О площею 83,8 кв.м., трансформаторної літ. ТП площею 1,0 кв.м., споруди № 1-10, замощення І, та які є нерухомим майном (тобто є об`єктом, розташованим на земельній ділянці, переміщення якого неможливе без його знецінення та зміни призначення), що підтверджується Технічним паспортом виготовленим 20 квітня 2017 року (том №1 а.с.115-133) та Звітом про проведення технічного обстеження від 31 липня 2017 року (том №1 а.с.134-140). Рішенням Виконавчого комітету Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області №220 від 21 серпня 2013 року будівлі овочесховища, збудованого ТОВ «ДНІПРО і К-2006/2», присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] (том №1 а.с.95). Згідно довідки Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області №02-10/12/1452 від 05.09.2017 року, договори оренди землі укладені між Ювілейною селищною радою та ТОВ «ДНІПРО І К-2006/2» зареєстровані Дніпропетровським відділом ДРФ ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України» за №040712000820 та №040712000821 від 10 липня 2007 року, станом на 01.09.2017 року є чинними (том №1 а.с.40). Розпорядженням селищного голови Ювілейної селищної ради від 04 лютого 2016 року №20 «Про перейменування вулиць в сел . Ювілейне» вулицю «Совхозна» було перейменовано на вулицю «Василя Сухомлинського», а рішенням 12 сесії депутатів VII скликання №333 від 21 липня 2016 року змінено найменування юридичної особи орган місцевого самоврядування «Ювілейна селищна рада Дніпропетровського району Дніпропетровської області» на орган місцевого самоврядування «Слобожанську селищну раду Дніпровського району Дніпропетровської області». Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», проектна документація на будівництво об`єктів розробляється у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, з урахуванням вимог містобудівної документації та вихідних даних і дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил та затверджується замовником. Згідно ч. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», замовник має право виконувати будівельні роботи після: подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України; видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт щодо об`єктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля згідно із Законом України «Про оцінку впливу на довкілля». За змістом ч. 7 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту. Як вбачається із матеріалів справи та вказує у позовній заяві і сам позивач, перед початком будівництва овочесховища позивач не отримав проектну документацію на будівництво овочесховищ та не отримав документів, які дають дозвіл на початок будівництва, а відтак об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: [ADDRESS] , є самочинним будівництвом. Частина 2 ст. 376 ЦК України, визначає, що особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відповідно до ч. 3, 5 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені юридичні факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. За змістом Закону України «Про місцеве самоврядування», до повноважень органів місцевого самоврядування віднесено питання про прийняття до експлуатації об`єктів будівництва. При розгляді справ, пов`язаних із самочинним будівництвом, слід мати на увазі, що відповідно до ст. 26 Закону України «Про основи містобудування», спори з питань містобудування вирішуються радами у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. Звернення до суду з позовом з приводу самочинного будівництва має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право (п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)»). Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону. Така правова позиція визначена в постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 127/18746/15-ц. Отже, при вирішенні спору суд повинен належним чином перевірити, чи було питання введення в експлуатацію самовільно побудованого овочесховища предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право. Відповідно до ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Згідно Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів № 461 від 13.04.2011 року прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до І-ІІІ категорії складності та об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами, поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до 4-5 категорії складності здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі інспекцією сертифіката. Таким чином, єдиним органом державної влади, уповноваженим на встановлення факту готовності об`єкту до експлуатації та приймати в експлуатацію закінчені будівництвом об`єкти є Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області. Як визначено ч. 1 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до І-ІІІ категорій складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Відповідно до п. п. 2 п. 4 Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.07.2014 № 294, Держархбудінспекція України відповідно до покладених на неї завдань приймає в установленому порядку в експлуатацію закінчені будівництвом об`єкти (видає відповідні сертифікати, реєструє декларації про готовність об`єкта до експлуатації та повертає такі декларації). Суд встановив, що ТОВ «ДНІПРО і К-2006/2» звернувся до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області з питанням щодо введення в експлуатацію самочинно збудованого овочесховища, надавши Декларацію про готовність до експлуатацію об`єкта від 26 вересня 2017 року (том №1 а.с.141-144). Але, право власності на вищевказане нерухоме майно - овочесховище, в встановленому законом порядку передбаченому чинним законодавством України, позивач не оформив, оскільки було встановлено факт подання [PERSON] Декларації про початок виконання будівельних робіт (зареєстрована Відділом 21.06.2016 року за №ДП 083161731512) та Декларації про готовність до експлуатації об`єкта (зареєстрована Відділом 03.08.2016 року за №ДП 143162160215), реєстрація яких в подальшому була скасована Наказом Відділу від 05.05.2017 року №2/СК та Наказом Відділу від 05.05.2017 року №3/СК (том №1 а.с.155). При цьому, ТОВ «ДНІПРО і К-2006/2» в свою чергу не звертався до уповноваженого органу саме із необхідним пакетом документів, передбаченим чинним законодавством, для прийняття в експлуатацію самочинно збудованого об`єкта нерухомості, а відповіді Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області (том №1 а.с.154,155) із роз`ясненнями не можуть розцінюватись судом як прийняття рішення компетентним органом чи відмова у його прийнятті. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У пункті 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 за № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України» зазначено, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень. Будівництвом об`єкта нерухомості на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вважається спорудження таких об`єктів на земельній ділянці, що не віднесена до земель житлової й громадської забудови, зокрема, наданій для ведення городництва, сінокосіння, випасання худоби тощо, цільове призначення або вид використання якої не змінено в установленому законом порядку. Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» дозвільний документ (статті 35-37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об`єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Під проектом слід розуміти залежно від категорії об`єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної ст. 1, 7, 8 Закону України «Про архітектурну діяльність», отриманої відповідно до ст. 29, 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до ст. 27, 30 зазначеного Закону. Відповідно до п. 12 вищевказаної Постанови, вирішуючи справи за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Відповідно до п. 21 зазначеної Постанови, при вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених ст. 27, 29, 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт. За змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України, самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Будівництво об`єкта нерухомого майна є самочинним за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній. Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (ч. 2 ст. 376 ЦК України). Дана позиція висловлена в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року у справі № 127/14320/15-ц. При цьому слід ураховувати положення ч. 1 ст. 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду справа № 1621/436/12 від 11 липня 2018 року, аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 1328цс15. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях навіть з урахуванням загальновідомих обставин. Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами на які робиться посилання в позовній заяві без встановлення відповідних фактів. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, позивач як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, оскільки обов`язок подання доказів покладається на сторони. Надані позивачем докази, зокрема Технічний паспорт на нерухоме майно - овочесховище виготовлений станом на 20 квітня 2017 року, Звіт про проведення технічного обстеження від 31 липня 2017 року, підтверджують лише факт здійснення ТОВ «ДНІПРО і К-2006/2» самочинного будівництва з дотриманням встановлених будівельних норм. Оскільки ТОВ «ДНІПРО і К-2006/2» не зверталося до компетентних органів із питання введення в експлуатацію самочинно побудованої будівлі овочесховища, а суд не повинен заміняти органи, які зобов`язані видавати дозволи на будівництво, узгоджувати забудови й приймати в експлуатацію об`єкти нерухомості, то відсутні підстави вважати про наявність між сторонами спору про право. У даній справі, позивачем не надано доказів введення нежитлового приміщення до експлуатації в установленому порядку і набуття цим майном статусу об`єкта нерухомого майна як об`єкта цивільного права. Визнання ж права власності на об`єкт самочинного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 27 травня 2015 року у справі №6-159цс15. Оскільки, матеріали справи не містять будь-яких доказів звернення позивача до відповідних органів про прийняття в експлуатацію указаної будівлі овочесховища, а також про відмову цих органів у його вирішенні, звернення ТОВ «ДНІПРО і К-2006/2» до суду із даним позовом є передчасним. Окрім того, суд звертає увагу, що подаючи позов про визнання права власності на майно ТОВ «ДНІПРО і К-2006/2» не зазначає достатніх відомостей, які б дозволили однозначно ідентифікувати майно на яке він просить визнати право власності. Таким чином, виходячи зі змісту положень ст. 328 ЦК України набуття права власності передбачає дотримання певної процедури, з якою закон пов`язує виникнення у особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, а також з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України, а ст. 331 ЦК України не передбачено такий спосіб захисту прав, як визнання права власності на новостворене майно шляхом ухвалення судового рішення, тому у задоволенні позовних вимог про встановлення факту будівництва ТОВ «ДНІПРО ІК-2006/2» нерухомого майна - нежитлових будівель, які знаходяться на земельній ділянці площею 1,6107 га, кадастровий номер: 1221455800:02:003:0061, розташовані за адресою: [ADDRESS] та позовних вимог про визнання права власності на нежитлові будівлі, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , та в цілому складаються з: нежитлової будівлі літ. А-1, з прибудовами літ. А1-1, А2-1, а-1, а1-1, а2-1, а3-1, а4-1, сходів літ. а2, а4, а5, пандуса літ. а3, загальною площею 1903,0 кв.м., основною площею 1613,6 кв.м., ангарів літ. Б-1, В-1, Г-1, Д-1 загальною площею кожного 290,4 кв.м., душу літ. Ж, тамбуру літ. ж1 площею 7,1 кв.м., вбиральні літ. З площею 3,6 кв.м., сторожки літ. М, ганку літ. м площею 22,1 кв.м., навісу літ. Н площею 374,4 кв.м., побутових будівель тимчасові літ. К, Л, навісу літ. О площею 83,8 кв.м., трансформаторної літ. ТП площею 1,0 кв.м., споруди № 1-10, замощення І, суд відмовляє. Що стосується позовних вимог позивача про визнання недійсним договору дарування укладеного між [PERSON] та [PERSON] 19 травня 2015 року та скасування запису про державну реєстрацію права власності [PERSON] від 19.05.2015 року за №9712247 на спірне нерухоме майно, скасування записів про державну реєстрацію права власності [PERSON] від 19.05.2015 року за №9715383, на спірне нерухоме майно, скасування запису про державну реєстрацію права власності [PERSON] за №18608821, скасування запису про державну реєстрацію права власності ТОВ «АРІАНД» за номерами: №21886709 №21887407, суд вважає, що така задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Згідно позиції Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладеній у Постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 2-1201/2005, Цивільний кодекс України, зокрема його 55 глава (дарування), не передбачає скасування договору дарування судом. Договір дарування є правочином, а будь-який правочин, не може бути скасований судом. Правочин може бути визнаний судом недійсним, нікчемним, удаваним, фіктивним, тощо, правочин може бути розірвано чи укладено судом, проте суд не має права скасовувати правочин. Відповідно до положень ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно зі ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 1 Протоколу № 1 (1952) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 317 ЦК України саме власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до п. 37 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України, власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту вищенаведених норм права, випливає, що потреба в такому способі захисту порушеного права, як позбавлення особи права власності на нерухоме майно виникає лише тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Судом достовірно встановлено, що позивач ТОВ «ДНІПРО і К-2006/2» не являвся власником спірного нерухомого майна, держану реєстрацію якого просить скасувати. Більше того, ТОВ «ДНІПРО і К-2006/2» не надано жодних доказів того, що має яке-небудь відношення до вказаного майна. Тобто у позивача відсутні правові підстави для скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права. Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Враховуючи викладене та те, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, суд вважає, що витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed