Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-10 00:00:00

В березні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») про зобов'язання вчинити дію. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 04.11.2014 року між ним та відповідачем було укладено Договір-заяву № 300131/127909/3-14 банківського строкового вклад «Стандарт» на суму 5825,00 доларів США, строком з 04.11.2014 року по 04.02.2015 року, із відсотковою ставкою - 10,00 % річних. За умовами п.2 Договору-заяви всі нараховані відсотки банк зобов»язався перерахувати на картковий рахунок [NUMBER] у АТ «Банк «Фінанси та кредит». Після закінчення строку договору, позивач звертався до відповідача з проханням про перерахування належних йому коштів на банківський рахунок у іншому банку. Однак відповідач кошти по депозитному владу позивачу не перерахував і продовжує користуватись його коштами. В зв'язку з чим, позивач звернувся до суду просив зобов'язати відповідача перерахувати грошові кошти у сумі 4950,00 доларів США на відкритий рахунок в ПАТ «ПРИВАТБАНК». В судове засідання позивач не з»явився, але направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач, про час і місце судового розгляду оповіщався у встановленому законом порядку, у судове засідання не з'явився, про поважність причин неявки суду не повідомив та не просив розглядати справу у їх відсутність, свого представника до суду не направив, заперечення проти позову не подавав, тому суд вважає за можливе розглянути справу в цьому судовому засіданні, оскільки відповідач є юридичною особою з певним штатом працівників, а тому мав можливість забезпечити явку в судове засідання одного з них. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з ч.ч. 1,2 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. Перевіряючи матеріали справи, судом встановлено, що 04 листопада 2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» (надалі по тексту Банк) було укладено Договір-заяву № 300131/127909/3-14 банківського строкового вкладу (депозит) «Стандарт» на суму 5825,00 доларів США, за умовами якого позивач вніс, а Банк прийняв грошові кошти в іноземній валюті строком з 04 листопада 2014 року по 04 лютого 2015 року у порядку та на умовах, визначених в цьому Договорі-заяві та в Основних умовах залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у Публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - Основні умови), які затверджені згідно з внутрішніми процедурами Банку та розміщені для ознайомлення на інформаційних стендах в приміщеннях установ Банку та оприлюднені на офіційному сайті Банку за електронною адресою www.fcbank.com.ua (п. 1 Договору-заяви) (а.с.6). Відповідно до п.2 цього Договору-заяви про банківський строковий вклад (депозит), Банк нараховує і виплачує Вкладникові проценти за ставкою 10,00% річних. Нарахування процентів здійснюється Банком у порядку, визначеному п. 4.1.3. Основних умов. Нараховані проценти зараховуються Вкладнику на рахунок, відкритий у Банку № [NUMBER]. Умовами п.6 Договору-заяви передбачено, що після закінчення строку, визначеного п.1 цього Договору-заяви, Вклад повертається Вкладникові в порядку, строки та на умовах, передбачених положеннями п 5.1 Основних умов. Як зазначено в пунктах 8 та 9 Договору-заяви, Вкладник підписанням цього Договору-заяви підтверджує, що він ознайомлений та згідний з умовами банківського вкладу «Стандарт»; усвідомлює та погоджується з тим, що Основні умови разом з цим Договором-заявою складають договір банківського вкладу та є його невід'ємними частинами. Також Вкладник підписанням цього Договору-заяви підтверджує факт ознайомлення з Основними умовами, чинними на дату підписання Банком та Вкладником цього Договору-заяви, погоджується з положеннями Основних умов у повному обсязі, бере на себе права та обов'язки, що визначені Основними умовами, та безумовно зобов'язується їх виконувати. Як вбачається з матеріалів справи, Договори-заяви підписані сторонами, що свідчить про те, що вони погодились з визначеними умовами. Позивач свої зобов»язання виконав, перерахувавши на рахунок відповідача грошові кошти банківського вкладу в еквіваленті - 5825,00 доларів США, але відповідач свої зобов»язання щодо повернення належних позивачу грошових коштів не виконує та продовжує користуватись ними. Згідно Довідки № 144 від 04 березня 2015 року наданої АТ «Банк «Фінанси та Кредит» станом на 04.03.2015р. залишок на рахунку 2620.4.290736.004 згідно депозитного договору № 300131/127909/3-14 від 04.11.2014р. становить 4 950,00 доларів США (а.с. 12). Судом встановлено, що позивач 04.03.2015 року зверталася до відповідача з заявою про перерахування суми вкладу та нарахованих відсотків на відкритий рахунок в ПАТ «ПРИВАТБАНК» (а.с.10), але кошти за його заявою відповідачем перераховані не були. Європейський суд з прав людини у справі ZOLOTAS ПРОТИ ГРЕЦІЇ (No 2) зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави (Nejdet Sahin і Perihan Sahin проти Туреччини, [ВП], № 13279/05, § 56, 20 жовтня 2011 року)». Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»: «суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права». Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності Позивачу, Відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст.5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. Крім того, ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Також, ч.ч. 1, 2, ст. 319 та ч. 2 ст. 386 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до положень ч.ч. 1-3 ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Згідно зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). При цьому, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Судом у судовому засіданні встановлено, що відповідач не виконав вимоги позивача щодо повернення коштів шляхом перерахування депозитних коштів на рахунок іншого банку, чим допустив порушення його прав як вкладника. При цьому, ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Також, ч.ч. 1, 2, ст. 319 та ч. 2 ст. 386 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. При цьому, положеннями ст. 1074 ЦК України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Згідно положень ч.ч. 2, 3 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. При цьому, як роз'яснив Верховний суд України у постанові від 18 грудня 2009 року № 14 згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Станом на день винесення рішення, суд приймає до уваги офіційний курс гривні до долару США станом на 11.09.2015 року, що становить: 1 дол. США - 21,73039 грн. Таким чином, 4950,00 доларів США (грошовий залишок на рахунку 2620.4.290736.004 ) х 21,73039 грн. = 107 565, 43 грн. Отже, в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач не виконує свої зобов'язання по Договором-заявою № 300131/127909/3-14 банківського строкового вкладу (депозит) «Стандарт» і не повертає позивачу належні йому кошти, внаслідок чого, утворилась заборгованість відповідача перед позивачем, в розмірі - 4950,00 доларів США, що еквівалентно - 107 565,43 грн., яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача, шляхом перерахування на рахунок [NUMBER] в Публічному акціонерному товаристві «ПРИВАТБАНК». Суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача в частині стягнення відсотків, оскільки позивачем не було надано доказів їх обрахунку та не зазначено суми стягнення. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що вимоги підлягаю до часткового задоволення. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі - 487,20 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: partial