Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-26 00:00:00

АТ «Дельта Банк» в особі представника [PERSON], звернулось в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 3455, 60 гривень. Позовні вимоги мотивовано тим, що 06.03.2007 року ПАТ «Дельта банк» (правонаступник ТзОВ КБ «Дельтабанк» та [PERSON] уклали кредитний договір № 001-66000-060307, згідно якого позивач зобовязався надати відповідачеві кредит в сумі 1967 гривень зі сплатою 24% річних та плати за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 3,6% в місяць. Позивачем свої зобовязання за договором виконано та надано [PERSON] кредит у сумі 1967 гривень. Станом на 08.05.2015 року відповідачем належним чином взяті на себе зобовязання не виконано внаслідок чого утворилась заборгованість на загальну суму 3455,60 грн.,яка складається з: заборгованість по тілу кредиту 1874,90 грн.; заборгованість за відсотками: 353,12 грн. та заборгованість за комісіями 1227,58 грн., яку позивач і просить стягнути з боржника в судовому порядку. Представник позивача в судове засідання не зявився, однак в позовній заяві зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить провести судовий розгляд даної справи без його участі.. Відповідачка [PERSON], про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином своєчасно, в судове засідання не зявилась, однак подала суду заяву, в якій зазначає, що не визнає позовні вимоги АТ «Дельта Банк», вважає, що дана заборгованість утворилась в звязку з недобросовісною поведінкою кредитора, який протягом тривалого часу не інформував її про наявність заборгованості за кредитним договором, та просить відмовити в задоволенні позову в звязку із спливом строку позовної давності. Розгляд справи просила провести у її відсутності. Дослідивши подані письмові докази, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, що мають значення для прийняття рішення по суті спору, суд встановив наступне. Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані Цивільним кодексом України. В свою чергу, стаття 60 ЦПК України проголошує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що 06.03.2007 року ПАТ «Дельта банк»(правонаступник ТзОВ КБ «Дельтабанк» та [PERSON] уклали кредитний договір № 001-66000-060307, згідно якого позивач зобовязався надати відповідачеві кредит в сумі 1967 гривень зі сплатою 24% річних та плати за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 3,6% в місяць. Позивачем свої зобовязання за договором виконано та надано [PERSON] кредит у сумі 1967 гривень. Факт отримання кредитних коштів відповідачем не заперечується. Згідно п.п.1.2 кредитні кошти надано відповідачеві на строк 18 місяців з кінцевим терміном повернення до 05.09.2008 року. За умовами договору від 06.03.2007 року [PERSON] взяла на себе зобовязання сплачувати кредитору 203 гривні щомісячно. З розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 08.05.2015 року відповідачем належним чином взяті на себе зобовязання не виконано внаслідок чого утворилась заборгованість на загальну суму 3455,60 грн.,яка складається з: заборгованість по тілу кредиту 1874,90 грн.; заборгованість за відсотками: 353,12 грн. та заборгованість за комісіями 1227,58 грн. Статтями 1049, 2054 ЦК України передбачено, що позивальник зобовязаний повернути кредитору надані грошові кошти(кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. У відповідності до ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 Глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. В свою чергу ч.2 ст.1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, яка регламентує, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Разом з цим, згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК зобов'язання повинно виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору і вимог закону. Отже, суд констатує, що станом на 08.05.2015 року [PERSON] взяті на себе кредитні зобовязання належним чином не виконала і за нею рахується заборгованість перед АТ «Дельта Банк» на загальну суму 3455,60 грн. Доводи відповідачки про невизнання нею суми заявленого позову та недобросовісну поведінку кредитора суд до уваги не приймає, позаяк такі жодним належним та допустимим доказом не підтверджені і, згідно умов договору, позичальник була обізнана про черговість зарахування банком здійснених нею платежів і не була позбавлена свого права на отримання інформації про поточний стан заборгованості за кредитним договором. Оцінюючи доводи [PERSON], викладені в заяві про застосування позовної давності, суд приходить до наступних висновків. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). З розрахунку заборгованості за кредитним договором № 001-66000-060307 від 06.03.2007 року вбачається, що остання оплата по кредитному договору [PERSON] була здійснена в липні 2008 року, отже з цього моменту у відповідності до ст.1050 ЦК України у позикодавця виникло право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних йому процентів. У відповідності до ст..257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а статею 259 ЦК України визначено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. В свою чергу, згідно ч.ч.1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. В п.29 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Верховний Суд України на спільному засіданні Судових палат у цивільних та господарських справах 6 листопада 2013 року розглянув справу № 6-116цс13, предметом якої був спір щодо стягнення заборгованості за кредитним договором і зробив правовий висновок, згідно з яким початок перебігу строку позовної давності відповідно до ст. 261 ЦК України співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Згідно п.п.2.8 кредитного договору для позичальника був встановлений обовязок повернення кредиту частинами щомісячно в сумі 203 гривні не пізніше шостого числа кожного місяця. Отже право на звернення з вимогою про дострокове повернення частини кредиту, що залишилась та сплати відсотків у позивача виникло з 07.08.2008 року. Крім того, в кредитному договорі чітко встановлений остаточний термін виконання зобовязання як 05.09.2008 року і саме з цієї дати почав спливати строк позовної давності. Аналіз змісту кредитного договору № 001-66000-060307 від 06.03.2007 року дає суду підстави констатувати, що будь-яких положень щодо досягнутої між сторонами домовленості про збільшення строку позовної давності останній не містить, за таких обставин, до даних конкретних вимог застосовується загальний трирічний строк позовної давності. Європейський суд з прав людини 20 жовтня 2011 р. виніс рішення у справі «ОАО «Нафтова компанія «ЮКОС» проти Росії». В рішенні Суду (§570) зазначається, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Зазначений висновок Суду дає підстави вважати, що боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов'язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск позивачем позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про його право на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду. У відповідності до ст..267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Заява відповідачки [PERSON] подана до суду, крім іншого, містить вимогу про застосування позовної давності. Позивачем даний позов подано до Виноградівського районного суду, згідно штампу вхідної кореспонденції за №5656 від 17.06.2015 року. В матеріалах справи відсутні будь-які дані, які би свідчили про існування обставин, які би могли зумовити переривання строку позовної давності. За таких обставин, суд констатує, що позивачем АТ «Дельта Банк» пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором в сумі 3455, 60 гривень, отже в задоволенні позову на цій підставі слід відмовити.

Outcome: dismissed