Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-24 00:00:00

В березні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до КС «Світовид» (далі - Спілка), просила про визнання недійсним договору поруки, укладений між сторонами 11 червня 2008 року на забезпечення виконання умов кредитного договору, укладеного в цей же день Спілкою з позичальником [PERSON] В обґрунтування вимог позивач послалась на ті обставини, що вона спірний договір не підписувала. Ухвалою суду від 17 квітня 2014 року до участі в справі в якості третьої особи на стороні відповідача притягнута позичальник [PERSON] В судове засідання учасники процесу не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись в установленому законом порядку. Згідно поданих заяв позивач просила про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала, а відповідач визнав ті обставини, що між сторонами спору договір поруки не укладався. Відомостей про поважність причин неявки в судове засідання третьої особи матеріали справи не містять. Суд ухвалив про заочний розгляд справи в порядку ст. 224, 225 ЦПК України на підставі наявних в ній даних та доказів. Дослідивши докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як слідує з рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2010 року, постановленого в цивільній справі № 2-1796/10р., 11 червня 2008 року між Спілкою та [PERSON] укладений кредитний договір № 8/М08, згідно умов якого позикодавець надав позичальнику 22000 грн. 00 коп. коштів на умовах строковості, повернення та платності. Судом також установлено, що в цей же день на забезпечення виконання умов кредитного договору були укладені також договори поруки між Спілкою та [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Рішенням суду позов Спілки задоволений, спірні кошти стягнуті з боржника та поручителів в солідарному порядку. Під час розгляду позову Спілки Ленінським районним судом м. Миколаєва [PERSON] договір поруки не оспорювала, тому установлені рішенням суду першої інстанції обставин щодо укладення договору поруки з [PERSON] можуть бути доведені на загальних засадах. В рамках даного позову позивач стверджує, а відповідач визнає той факт, що між сторонами договір поруки від 11 червня 2008 року не укладався. В силу ч 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 3 та 5 ст. 203 ЦК України, на які посилається позивач, волевиявлення учасника процесу має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. З контексту частин 3 - 5 ст. 213 ЦК України слідує, що при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. А якщо за цими правилами немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, зміст правочину - це автентичність волі і волевиявлення осіб, які його вчинили. Представленим суду письмовим договором поруки така автентичність повністю підтверджується, а тому в суду відсутні правові підстави для визнання правочину недійсним у зв'язку з недотриманням під час його укладення вимог ст. 203 ЦК України. Крім того, як слідує з позову, [PERSON] просить визнати недійсним спірний правочин також у зв'язку з недодержанням установленої законом форми правочину - ст. 207, ч. 4 ст. 203 ЦК України. В силу п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення (за винятком тих, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність, - ч. 1 ст. 206 ЦК України) слід вчиняти у письмовій формі, а згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). З представленої фотокопії договору поруки вбачається, що його умови викладені у друкованому вигляді на аркуші паперу, такі умови підписані сторонами та скріплені печаткою юридичних осіб. За такого договір поруки є укладеним у письмовій формі, у зв'язку з чим також відсутні правові підстави для визнання його недійсним в порядку ч. 4 ст. 203, ст. 208 ЦК України. Суд критично оцінює посилання позивач на ст. 215, 218 та 547 ЦК України, як правові підстави позову, оскільки ці норми спірних правовідносин не регулюють. Таким чином, вимоги позивача про визнання договору поруки недійсним задоволенню не підлягають за відсутністю до того правових підстав. Разом з цим, враховуючи, що відповідач визнає той факт, що між сторонами договір поруки не укладався, суд вважає, що вимоги [PERSON] про визнання правочину недійсним є викладеними юридично помилково, а виходячи з принципу процесуальної економії доходить висновку про можливість часткового задоволення заявлених позовних вимог шляхом визнання спірного договору поруки неукладеним. В силу ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 243 грн. 60 коп. судового збору.

Outcome: partial