Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-04 00:00:00

В березні 2014 року позивач звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по оплаті оренди житла в сумі 7 200,00 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 17.07.2010р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договорів оренди житла, за яким відповідач взяв в оренду квартиру в [ADDRESS] та зобов'язаний був сплачувати щомісячну орендну плату в розмірі 600,00 грн. Але в період з серпня 2010р. по червень 2011 року та за липень, серпень 2013р. орендні платежі не сплатив, внаслідок чого виникла заборгованість за 12 календарних місяців в сумі 7 200,00 грн. 05 травня 2011р. [PERSON] за нотаріальним договором подарувала позивачу квартиру, яка орендувалася відповідачем, а 18.02.2014р. між [PERSON] та позивачем була укладена угода про перехід права вимоги, за якою до позивача перейшло права вимоги орендної плати за минулі роки - за період з серпня 2010р. по травень 2011р. У зв'язку із чим позивачу належить право на стягнення в судовому порядку заборгованості за всі несплачені періоди в загальній сумі 7 200,00 грн. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги з підстав заявлених в позові, подала письмову заяву про відновлення пропущеного нею строку позовної давності за вимогами в частині сплати орендної плати за період з серпня 2010р. по березень 2011р., оскільки вона не мала можливості звернутися до суду з позовом та не знала про порушення її прав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, подав письмові заперечення на позов та заяву про застосування строків позовної давності. В обґрунтування поданих заперечень вказував, що його, як наймача, всупереч вимогам закону не було належним чином повідомлено про підписання угоди про перехід до позивача права вимоги заборгованості за період з серпня 2010р. по травень 2011р., не вказана точна сума боргу, яка переходить до позивача, не було дотримано досудового порядку вирішення спору. Зазначає про відсутність заборгованості перед попереднім власником [PERSON], оскільки остання не заявляла будь-яких майнових вимог до нього. Позовні вимоги за липень, серпень 2013р. не визнав, так як заборгованості за вказані місяці не існувало, про що було прийнято рішення Апеляційним судом Донецької області від 17.12.2013р. про стягнення на його користь переплати в сумі 7060 грн. за період оренди житла з 05.05.2011р. по 09.08.2011р. Також заявив про застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача та пропуск нею трирічного строку на звернення до суду із позовом. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. 17 липня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір оренди жилого приміщення, за умовами якого [PERSON], отримав в тимчасове платне користування однокімнатну квартиру в [ADDRESS] зі строком оренди з 05 серпня 2010 року до 05 серпня 2013р. та щомісячною орендною платою в розмірі 600,00 грн. (а.с. 6,7). 05 травня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений нотаріально посвідчений договір дарування квартири, за яким власницею квартири стала [PERSON] (а.с. 9,10). При цьому іншого договору оренди з новим власником оформлено не було. Відповідно до ст. 814 ЦК України у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця. За вказаними положеннями закону до позивача, як до нового власника квартири, після укладення договору дарування з 05 травня 2011 року перейшли права та обов'язки наймодавця за договором оренди від 17 липня 2010 року. Згідно з ч. 1 ст.810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити плату за житло (ч. 3 ст. 815 ЦК України). В судовому засіданні встановлено, що відповідач в період дії договору оренди користувався займаною ним квартирою та виселився із орендованої квартири в серпні 2013р., тому і орендні платежі відповідач мав вносити до серпня 2013р. Розглядаючи питання про обґрунтованість вимог позивача за липень та серпень 2013 року, суд керується тим, що в матеріалах справи міститься рішення Апеляційного суду Донецької області від 17.12.2013р., яким вирішувалися зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості по оплаті оренди житла, серед яких були місяці липень та серпень 2013р. Спір був вирішений апеляційним судом по суті та в їх задоволені [PERSON] було відмовлено. Рішенням Апеляційного суду було встановлено відсутність заборгованості [PERSON] перед [PERSON] за вказані місяці оренди квартири. Тобто на даний час існує рішення суду, яке набрало законної сили, відносно частини заявлених позивачкою вимог за позовом, який розглядається зараз. Дослідивши зміст рішення Апеляційного суду Донецької області від 17.12.2013р. та враховуючи, що позивачкою [PERSON] не були наведені нові підстави для задоволення вимог щодо стягнення заборгованості за липень - серпень 2013р., тому в цій частині вимоги позивачки про стягнення заборгованості за період липень - серпень 2013р є незаконними та не підлягають повторному розгляду іншим судом. Відносно позовних вимог про стягнення заборгованості за оренду квартири за період з серпня 2010р. по травень 2011р., суд встановив наступне. 18 лютого 2014 року між [PERSON] та позивачем була укладена письмова угода про перехід права вимоги, за якою до позивача було передано права вимоги про стягнення з [PERSON] заборгованості з орендної плати квартири [ADDRESS], яка утворилась за період з серпня 2010р. по 5 травня 2011 року на підставі договору оренди від 17.07.2010р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно положень ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора згідно ст. 514 ЦК України переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому відповідно до положень ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. З огляду на вказані положення закону відповідно до укладеної угоди про перехід права вимоги, від [PERSON], як колишнього власника та наймодавця, до [PERSON] перейшло право вимоги про стягнення з [PERSON] заборгованості з орендної плати за попередні періоди оренди квартири з серпня 2010р. по травень 2011 року, а також перейшли права первісного кредитора за договором оренди квартири від 17 липня 2010 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до положень ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Приймаючи до уваги наведені положення, відповідач наразі не надав суду переконливих доказів належного виконання ним договірних обов'язків за договором оренди квартири та сплату орендної плати за спірні місяці з серпня 2010р. по травень 2011 року. Посилання відповідача на відсутність у нього обов'язку сплати боргу через неповідомлення його про укладення договору відступлення права вимоги та зміну кредитора на [PERSON], не є підставою для звільнення відповідача від обов'язку належного виконання договору оренди та сплату орендних платежів в повному обсязі первинному кредитору або новому кредитору. В даному випадку за положеннями ст. 516 ЦК України в разі неповідомлення відповідача про зміну кредитора, виконання відповідачем свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Проте відповідач не надав доказів виконання спірного обов'язку сплати орендної плати за серпень 2010р. - травень 2011 року первинному кредитору [PERSON] або новому кредитору [PERSON] За таких обставин суд визнає наявність матеріального права у позивача на орендні платежі за серпень 2010р. - травень 2011 року. Разом з тим, застосовуючи заявлений відповідачем строк позовної давності до позовних вимог позивача, суд керується наступним. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. При цьому за нормами ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Відповідно до пункту 4.2. договору оренди орендні платежі мають сплачуватися на перед до 5-го числа кожного місяця. З урахуванням цього, права наймодавця на належну та своєчасну оплату орендних платежів, зокрема за вересень 2010р. було порушене з 06 вересня 2010р., за жовтень 2010р. - порушене з 06.10.2010р., за листопад 2010р. - порушене з 06.11.2010р., за грудень 2010р. - порушене з 06.12.2010р., за січень 2011р. - порушене з 06.01.2011р., за лютий 2011р. - порушене з 06.02.2011р., за березень 2011р. - порушене з 06.03.2011р., тобто вже із вказаних моментів у наймодавця виникло право звернутися до суду із позовом за захистом його порушених прав та стягнення орендної плати з відповідача, а відтак розпочався перебіг позовної давності. Позивач звернувся до суду 28 березня 2014 року, про що свідчить поштовий штамп на конверті, в якому була відправлена позовна заява (а.с. 12). Виходячи із цього позовні вимоги за період з серпня 2010р. по березень 2011р. подані до суду вже після спливу трирічного строку позовної давності. Позивачем було заявлено про пропущення нею строку позовної давності з поважних причин та необхідність його відновлення. В якості поважних причин наведено неможливість звернення позивачем до суду без укладення 18.02.2014р. угоди про уступку права вимоги. Суд не знаходить вказану причину поважною, оскільки за нормами ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності, а відповідно не може бути поважною причиною для відновлення пропущеного стороною строку позовної давності. На переконання суду позивачка знала та повинна була знати про порушення наймачем умов та строків оплати орендної плати, в тому числі за спірний період, адже згідно пункту 4.5. договору оренди від 17.07.2010р. всі розрахунки за договором велися виключно через позивача [PERSON], що забезпечувала їй об'єктивну можливість бути своєчасно обізнаною про стан розрахунків за договором оренди та прийняти із [PERSON], як колишньою власницею і орендодавцем, рішення про судовий захист порушених прав. З урахуванням цього суд вважає, що позивачем не наведено, а судом не встановлено поважних причин для відновлення пропущеного позивачкою строку позовної давності за вимогами стягнення орендних платежів за період з серпня 2010р. по березень 2011 року включно, тому в задоволені цієї частині вимог слід відмовити внаслідок пропуску строку позовної давності позивачем. Разом з тим, позовні вимоги про стягнення орендних платежів за період квітень, травень 2011р., що складає 1 200,00 грн. (600 грн. + 600 грн.), заявлені в межах трирічного строку позовної давності є законними та обґрунтованими, і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Розмір сплаченого позивачем судового збору становить 243,60 грн. Оскільки позовні вимоги задоволені частково, а частка задоволених вимог від первинно заявлених становить 16,66% (1 200 грн. х 100% / 7 200 грн.), тому відповідно до норм ч. 1 ст. 88 ЦПК України судові витрати також підлягають частковому відшкодуванню відповідачем пропорційно до задоволених вимог в сумі 40,58 грн. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до положень ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності,

Outcome: partial