Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-04 00:00:00

В березні 2016 року [PERSON] (Позивач-1), [PERSON] (Позивач-2) звернулись до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (Відповідач), згідно якого просять визнати Відповідача - [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги позивачі мотивують тим, що їх на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS]. У вказаній квартирі зареєстровані дві особи: [PERSON] та син - [PERSON] В березні 1992 року Відповідач переїхав до міста Санкт-Петербург у зв'язку із навчанням у військово-морському училищі ім. М.В. Фрунзе. З того часу Відповідач проживає на території Російської Федерації у кв.[ADDRESS] [PERSON] не проживає, не має в ній власних речей та не веде власного господарства, обов'язки по сплаті комунальних послуг відповідач не виконує, відтак останній втратив право на користування вказаною квартирою, на прохання виписатись з квартири в добровільному порядку, він відмовився. У судовому засіданні Позивачка1 - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила позов задовольнити. Представники Позивача1 та Позивача2 - [PERSON], [PERSON] позовні вимоги також підтримали та просили задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до положень ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивачів проти заочного розгляду справи не заперечує, суд на підставі ч.1 ст.224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Судом встановлено, що Позивачам - [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 03.02.1994р., виданим Відділом приватизації державної адміністрації Шевченківського району згідно з розпорядженням (наказом) від 02.02.1994р. № 6396 (а.с.5). Згідно Довідки Форма 3 № 8336 від 25.11.2015р. (а.с.4) та Довідки № 10/04-1750 від 08.07.2016р. (а.с.49) в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (власник) та [PERSON] (син). Згідно Акту від 27.11.2015р., складеного сусідами Позивачів: [PERSON], [PERSON], [PERSON], встановлено, що у кв. [ADDRESS] [PERSON] не проживає більше року, власних речей в квартирі не має, власного господарства не веде (а.с.3). Окрім того, встановлюючи обставини справи та досліджуючи матеріали, судом за клопотанням сторони позивачів у судовому засіданні були допитані як свідки: [PERSON] та [PERSON] Так, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що проживає на третьому поверсі в будинку [ADDRESS]. Свідок зазначив, що особисто знайомий з родиною [PERSON] з моменту заселення в квартиру в 1974р., [PERSON] ходив в школу, в училище, потім пішов в армію, як відомо свідку, в 1990-х роках Відповідач виїхав на військову службу в Росію. З того часу бачив Відповідача декілька разів, коли той приїжджав у відпустку, в останнє бачив [PERSON] років 10 тому. Свідок зазначив, що часто буває в квартирі Позивачів на святах, днях народженнях тощо, [PERSON] в квартирі не бачив. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що сторони по справі є її сусідами з 1974 року. Зазначила, що сина [PERSON] не бачила років 30, як їй відомо останній не проживає в квартирі з 1990 року, навчався та проживає десь в Росії. Позивачі зазначили, що Відповідач в березні 1992р. переїхав до міста Санкт-Петербург у зв'язку із навчанням у військово-морському училищі ім.М.В.Фрунзе. З того часу Відповідач проживає на території Російської Федерації, на підтвердження чого надали відповідні довідки (а.с.6-9). Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, у відповідності до вимог ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Окрім того, положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, з огляду на вказані положення закону, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. Враховуючи наведене, на підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 321, 391, 405 ЦК України та

Outcome: approved