Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду через порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Рішенням суду позов задоволено. Суд стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] 1800 грн. безпідставно отриманих коштів та 246,6 грн. в рахунок сплаченого судового збору. Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що [PERSON] не є стороною у справи, оскільки він не мав доручення на розпорядження квартирою сина, гроші, отримані за договором оренди він передав сину як власнику квартири, і позивач не дотримав вимог ст. 825 ЦК України щодо порядку розірвання договору найму житла. Крім того, апелянт наголошує на тому, що суд першої інстанції під час розгляду справи упереджено поставився до нього, а саме: оголошувались тривалі перерви, головуючий настійливо пропонував добровільно домовитись. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що в серпні 2013 року [PERSON] передав [PERSON] 1800 грн. в рахунок договору оренди квартири [ADDRESS], яка належить [PERSON]. У зв'язку з тим, що [PERSON] виявився не власником квартири і договір оренди квартири з власником не був укладений, то [PERSON] просив зобов'язати [PERSON] повернути йому 1800 грн. як безпідставно набуте майно. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що неправомірно одержані відповідачем в рахунок виконання нікчемного правочину кошти в порядку односторонньої реституції підлягають стягненню з нього в користь позивача. Апеляційний суд погоджується з рішенням суду про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1800 грн., але мотиви задоволення вимог не відповідають нормам матеріального права. Зокрема, рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 18.12.2013 року було відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про застосування наслідків нікчемного правочину, посилаючись на те, що [PERSON] передав в оренду квартиру [PERSON] не за договором, а без відповідних правових підстав. [PERSON] не заперечує того факту, і наголошує на цьому в апеляційній скарзі, що він не мав доручення на розпорядження квартирою сина. Це підтверджує ту обставину, що [PERSON] отримав кошти без відповідної правової підстави. Відповідно до ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов'язана повернути потерпілому це майно. Саме на цю норму закону посилався позивач при зверненні до суду і вказаними вище обставинами обґрунтовував свої вимоги. Суд першої інстанції на вказане не звернув уваги, не дав правової оцінки даним правовідносинам, а тому посилання суду на ст.216 ЦК України є неправильним. За таких обставин, рішення суду в частині мотивів задоволення позову підлягає зміні. Щодо доводів апелянта про неможливість його бути відповідачем по справі через відсутність доручення на розпорядження квартирою сина, то вони є лише доказом того, що відповідач отримав кошти без достатньої правової підстави і, як відповідач, повинен повернути отримані кошти. Посилання в апеляційній скарзі на те, що кошти були сплачені позивачем як орендна плата за житло, а тому вони не є безпідставно набутими [PERSON], і, крім того, ці кошти були передані власнику квартири, не можуть братись до уваги, зважаючи на те, що кошти віддавались позивачем особисто [PERSON], який не мав повноважень отримувати ці кошти, договір оренди не укладався позивачем з власником квартири, а тому дані кошти підлягають поверненню саме відповідачем по справі. Також не заслуговують на увагу твердження апелянта про те, що позивачем не було дотримано вимог ст. 825 ЦК України стосовно порядку розірвання договору найму житла, оскільки договір найму квартиру у відповідності до ст.ст. 810-813 ЦК України не укладався. Доводи апеляційної скарги про упередженість суду не знайшли свого підтвердження, і крім того, відповідно до ст.ст.10, 31 ЦПК України, суд зобов'язаний сприяти всебічному, повному з'ясуванню всіх обставин справи і роз'яснити сторонам їх право укласти мирову угоду на будь-якій стадії цивільного процесу.

Outcome: partial