Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

В березні 2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа АТ «СК «УСГ», у якому позивач прохала суд стягнути з відповідачів матеріальну шкоду, завдану внаслідок ДТП, відшкодувати судові витрати. В обґрунтування позову позивач зазначала, що 26.12.2019 року о 09:00, в м. Дніпро, по вул. Макарова на перехресті з вул.Павла Чубинського сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «VOLKSWAGEN РASSAT», д.р.н. [NUMBER] , який належить [PERSON] (надалі-Відповідач-1) під керуванням [PERSON] (надалі - Відповідач-2), та автомобілем «CHEVROLET BOLT EV», д.р.н. [NUMBER] , який належить [PERSON] під керуванням [PERSON] . Згідно постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2020 року по справі № 204/102/20 винуватцем ДТП визнано [PERSON] . Внаслідок ДТП транспортний засіб «CHEVROLET BOLT EV», д.р.н. [NUMBER] , який належить [PERSON] , отримав механічні пошкодження. Відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку № 04/01-20 від 03.01.2020 року, виготовленого на замовлення позивача, вартість матеріального збитку становить 662 130,90 грн. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] на час ДТП була застрахована згідно полісу № ЕР-157149998 від 31.05.2019 року та Договору добровільного страхування №97-0402-19-00225 від 31.05.2019 року у АТ «СК «УСГ». Третьою особою АТ «СК «УСГ» позивачу 28.08.2020 року було виплачено суму страхового відшкодування за кожним із вищевказаних договорів в розмірі по 100 000 грн., а всього 200\~000 грн. Отже, з відповідачів підлягає стягненню різниця між дійсним розміром завданої шкоди та розміром страхового відшкодування, яке становить 462\~130 грн. 90 коп. Також, позивач прохав суд стягнути з відповідачів витрати на проведену оцінку в розмірі 2 300 грн., 10\~000 грн. завданої моральної шкоди у розмірі 10\~000 грн. та судові витрати. Ухвалою суду від 13.05.2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, з повідомленням (викликом) сторін. Представник відповідача [PERSON] адвокат Ткаченко С.М. надав суду відзивів на позовну заяву, в якій не погодився з позовними вимогами у зв`язку з їх необґрунтованістю, зазначає, що позивачем надано неналежні докази на обґрунтування розміру матеріальної шкоди, висновок оцінювача не підписано самим оцінювачем та виконано з порушеннями норм законодавства, більше того, вина [PERSON] належним чином не доведена. Також зазначив, що доказів завдання моральної шкоди позивачем не надано. Також, представником відповідача [PERSON] були надані суду письмові пояснення, у яких звертав увагу суду на ті обставини, що звіт про оцінку вартості матеріального збитку, наданий позивачем, було виготовлено за замовленням позивача без попередження оцінювача про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та не зазначено про його виготовлення для подання до суду, а тому відповідно до ст. 106 ЦПК України, він не підлягає врахуванню судом. Окрім того, на [PERSON] взагалі не може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану шкоду, оскільки на власника автомобіля, яким спричинено шкоду внаслідок ДТП може бути покладено лише якщо у разі якщо останній вибув з його володіння неправомірно. Також позивачем жодними доказами не обґрунтовано позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні посилаючись на підстави зазначені у позові. Представник відповідача [PERSON] адвокат Ткаченко С.М. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на доводи викладені у відзиві на позов. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, своїм правом на подання відзиву не скористався. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, але надав суду пояснення, у яких зазначив про виконання свого обов`язку з відшкодування шкоди в межах лімітів за договорами страхування та прохав ухвалити рішення на розсуд суду без його участі. Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з наступним. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що згідно до свідоцтва про реєстрацію серії [NUMBER] , власником автомобіля «CHEVROLET BOLT EV», д.р.н. [NUMBER] є позивач [PERSON] (а.с. 8). 26 грудня 2019 року о 09:00 год., в м. Дніпро, по вул. Макарова на перехресті з вул. Павла Чубинського сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «VOLKSWAGEN РASSAT», д.р.н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобілем «CHEVROLET BOLT EV», д.р.н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який належить [PERSON] . Постановою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20 січня 2020 року у справі 204/102/20, встановлено, що ДТП сталася з вини відповідача [PERSON] , зокрема, водій [PERSON] , при повороті ліворуч, не надав переваги в русі автомобілю «CHEVROLET BOLT EV», під керуванням [PERSON] , який рухався в зустрічному напрямку по рівнозначній дорозі прямо, та скоїв з ним зіткнення. Внаслідок ДТП пошкоджено транспортні засоби, при цьому [PERSON] порушив вимоги п.16.13 Правил дорожнього руху України (ст. 124 КпАП України) (а.с.11). Частина 6 статті 82 ЦПК України передбачає, що постанова суду у справі по адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою. Таким чином, постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2020 року відносно водія [PERSON] встановлено факт вчинення ним на автомобілі відповідача-1 адміністративного правопорушення відносно чоловіка та автомобіля позивача; участь в цій ДТП приймало лише дві особа: чоловік позивачки [PERSON] і відповідач -2 на вказаних автомобілях, винним є [PERSON] , вказаною постановою суду встановлено факт завдання діями вказаної винної особи шкоди позивачу, а також наявність причинного зв`язку між винними діями [PERSON] та зазначеними наслідками у вигляді шкоди позивачу і відповідно винність цього відповідача в завданні шкоди, ця вина встановлена і доведена. Вказана постанова Красногвардійського районного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2019 року набрала законної сили належними доказами не спростована, а тому є достатньо підстав для звільнення позивача від доказування даного позову в частині питань чи мали місце винні дії цього водія [PERSON] , а саме дії, що містять в собі склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАПП, факт завдання шкоди позивачу, наявність причинного зв`язку між винними діями, пов`язаними з порушенням вимог Правил дорожнього руху України, цим водієм і завданням шкоди позивачу. Вказаними протиправними діями позивачу було завдано матеріальної шкоди. Як вбачається з матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «VOLKSWAGEN РASSAT», д.р.н. [NUMBER] , яким керував під час ДТП [PERSON] , була застрахована в АТ «СК «УСГ» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (ОСЦПВВНТЗ) № ЕР-157149998 від 31.05.2019 року та Договору добровільного страхування цивільного-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 97-0402-19-00225 від 31.05.2019 року, укладеного між Третьою особою та відповідачем [PERSON] (а.с. 44-45). Як вбачається з матеріалів справи та не спростовується сторонами, 28 лютого 2020 року АТ «СК «УСГ» здійснило виплату страхового відшкодування позивачеві у розмірі 200 000 грн. (в межах ліміту 100\~000 грн. за кожним договором страхування), таким чином виконавши свій обов`язок у повному обсязі (а.с. 106-107). Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України). Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Частиною другою статті 22 ЦК збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З огляду на зазначені положення ЦК України факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок, зокрема страховиком відповідача-2, третьою особою по справі АТ «СК «УСГ». Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільноправової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок із виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках,передбачених у статті 37 зазначеного Закону) чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика в останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що деліктне зобов`язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється, згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином, зокрема після сплати страховиком боржника страхового відшкодування в межах ліміту за полісом, відповідно до спеціальних норм ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільноправової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та сплати вже завдавачем шкоди, на користь потерпілого, різниці між дійсним обсягом завданих збитків та розміру страхового відшкодування, у відповідності до положень ст. ст. 1187, 1192 ЦК України. Суд зазначає, що визначальним у правовідносинах щодо відшкодування шкоди, окрім доведення вини завдавача шкоди та її причинно-наслідкового зв`язку з пошкодженням майна, які в даному випадку встановлені рішенням суду, є саме дійсний обсяг завданих збитків, розмір яких входить до предмету доказування у справі на підставі зібраних доказів, які мають бути оцінені судом у кожному конкретному випадку. Як вбачається з матеріалів справи, на замовлення позивача ТОВ «Клевер Експерт» було складено звіт про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 04/01-20 з датою оцінки 03.01.2020 та висновок про вартість матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 04/01-20, за яким визначено розмір завданих збитків в розмірі 662 130,90 грн. (ринкова вартість автомобіля до ДТП), вартість відновлювального ремонту без врахування зносу 732\~462,45 грн. За проведену оцінку представником позивача було сплачено 2 300 грн. Зазначеним звітом позивач обґрунтовує свої вимоги, щодо підтвердження розміру збитків (а.с. 13-41). В свою чергу, суд не приймає зазначений звіт, в якості належного та допустимого доказу на підтвердження розміру завданих збитків, виходячи з наступного. Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Відповідно до п. 34.2, 34.3, 34.4 ст. 34 Закону протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Якщо представник страховика не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження). Для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком та МТСБУ залучаються їх працівники. Страховиком, МТСБУ та потерпілими також можуть залучатися аварійні комісари, експерти або юридичні особи, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти. Згідно п. 35.1 ст. 35 Закону для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (їїпредставника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на доданувартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна. Як вбачається з матеріалів справи, третьою особою в строки, передбачені Законом, а саме 03.01.2020 року проведено огляд пошкодженого транспортного засобу позивача та 24.02.2020 року отримано звіт про розмір завданих збитків. Для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком залучаються їх працівники, що і було зроблено відповідачем. В свою чергу, відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який є спеціальною нормою для Страховика цивільно-правової відповідальності власників наземних ТЗ, обов`язок встановлення розміру та характеру збитків, завданих пошкодженому ТЗ, покладено саме на Страховика цивільно-правової відповідальності власника наземного ТЗ, а не на будь-яку іншу установу, організацію чи фізичну особу-підприємця. Доказів того, що страховиком порушено вимоги чинного законодавства під час проведення процедури огляду автомобіля, строків та порядку виплати страхового відшкодування та виготовлення звіту, внаслідок чого, позивач був змушений самостійно замовити оцінку збитку - позивачем суду не надано. Окрім того, як слідує зі звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу, виготовленого на замовлення позивачки, вартість відновлювального ремонту без врахування зносу (732\~462,45 грн.) є більшою ніж його ринкова вартість (662 130,90 грн.), що дає підстави для висновку про те, що оцінювачем визнано автомобіль фізично знищеним. В свою чергу, порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону № 1961-IV, якою передбачено, що транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Таким чином, статтею 30 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено відшкодування шкоди у розмірі ринкової вартості транспортного засобу до ДТП в разі його фізичного знищення, оскільки таке стягнення фактично призведе до отримання позивачем доходу у вигляді вартості транспортного засобу після ДТП. Зокрема, така позиція узгоджується з висновками ВС, викладеними у постановах від 13.02.2019 року (справа № 207/2838/15) та від 25.09.2019 року (справа № 280/1144/14-ц). Отже, для повного відшкодування завданої шкоди і страховиком, і винним водієм позивачу необхідно було встановити ринкову вартість автомобіля до ДТП та вартість деталей, вузлів та агрегатів фізично знищеного ТЗ після ДТП, однак наданий позивачем Звіт взагалі не містить висновків щодо вартості деталей, вузлів та агрегатів фізично знищеного ТЗ після ДТП, окрім того, оцінювачем взагалі не встановлено коефіцієнт зносу та вартість ремонту з урахуванням зносу, внаслідок чого, суд не може використати зазначений звіт для встановлення дійсного обсягу завданих збитків та не бере його до уваги як належний доказ. В свою чергу, під час судового засідання позивач зазначила, що відновила пошкоджений транспортний засіб, здійснивши його ремонт, не надаючи доказів обсягу таких витрат. Отже, судом встановлено, що автомобіль позивача, фактично відремонтований, а тому в суду відсутні підстави вважати даний транспортний засіб фізично знищеним або таким, що не підлягає відновленню, внаслідок чого, розмір збитку, про відшкодування якого просить позивач, повинен визначатися як вартість затрачених на відновлювальний ремонт коштів, тобто як вартість реально витрачених матеріалів і проведених робіт відпоідно до ст. 1192 ЦК України. Відповідно до п. 14 Постанови пленуму ВССУ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди. Ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду. Як вбачається з матеріалів справи, розмір страхового відшкодування, що підлягало сплаті позивачу, було визначено Страховиком АТ «СК «УСГ» на підставі звіту № 58-01.20 від 24.02.2020 року, складеного СОД ФОП [PERSON] , відповідно до якого ринкова вартість автомобіля позивачки визначена як 645\~255 грн., вартість відновлювального ремонту 693\~595,32 грн., значення коефіцієнту фізичного зносу 0,3626, вартість збитків 645\~255 грн., вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу 455\~834,59 грн. (а.с. 79-101). В свою чергу положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Положенням ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України закріплено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Суд, з урахуванням того, що позивач, розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, не надала доказів на підтвердження повного розміру витрат на відновлювальний ремонт і не висловила готовності передати змінені непридатні деталі відповідачу, що мають певну цінність чи вирахувати їх вартість, приймає зазначений звіт у якості належного та допустимого доказу розміру завданих збитків внаслідок пошкодження автомобіля, зокрема бере до уваги визначену оцінювачем вартість відновлювального\~ремонту з\~урахуванням зносу\~у розмірі\~455\~834,59\~грн., як єдиного належного та допустимого доказу обсягу необхідних витрат позивача на відновлення автомобіля. Як було встановлено судом, страховиком було сплачено на користь позивача 200\~000 грн. страхового відшкодування, в межах лімітів відповідальності за договорами страхування, у зв`язку з чим, відповідно до ст. 1194 ЦК України, з [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню 255\~834 грн. 59 коп. (455\~834,59 200 000), як різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) та 2 300 грн. витрат на проведення оцінки спричиненої шкоди. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, суд виходить до наступного. Згідно вимог, ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Разом з тим, згідно абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Так, позивачка зазначила, що дорожньою пригодою з вини відповідача їй завдано моральну шкоду, яка полягає у негативних наслідках немайнового характеру, у пережитому внаслідок ДТП моральних стражданнях та переживаннях за стан здоров`я чоловіка [PERSON] , який знаходився за кермом під час ДТП. Окрім того, моральна шкода полягає в тому, що через пошкодження власного майна, погіршення його технічного і естетичного стану [PERSON] не мала можливості користуватись ним та зазнала побутові незручності, що виникли внаслідок цього. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачці завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку із пошкодженням її майна. З огляду на викладене та враховуючи, що автомобіль належний позивачу було пошкоджено в результаті дій відповідача [PERSON] , а пошкодження майна особи у будь-якому разі призводить до душевних страждань, пов`язаних з необхідністю вчинення відповідних дій, спрямованих на відновлення майна або інших дій, спрямованих на відновлення своїх порушених прав, то суд вважає за можливе з урахуванням обставин справи та доводів позивача про заподіяння їй моральної шкоди, стягнути з [PERSON] , як завдавача шкоди, на користь позивачки, враховуючи вимоги розумності та справедливості, грошові кошти на відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000 грн. Таким чином, оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що внаслідок неправомірних дій відповідача [PERSON] позивачці спричинена шкода, яку в повній мірі не покриває страхове відшкодування, підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з [PERSON] майнової шкоди у розмірі 255\~834 грн. 59 коп., яка складається з різниці між вартістю відновлювального ремонту автомобіля «CHEVROLET BOLT EV», д.р.н. [NUMBER] , визначеною на підставі Звіту №58-01.20 від 24.02.2020 року, та страховою виплатою, здійсненою АТ «СК «УСГ», а також 2300 грн. витрат, понесених позивачем на проведення оцінки. Разом з тим, суд відмовляє в задоволенні позову в частині вимог до [PERSON] , оскільки, відповідно до положень ст. 1187 ЦК України, на власника автомобіля, яким спричинено шкоду внаслідок ДТП може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану шкоду, лише у разі якщо останній вибув з його володіння неправомірно, чого в даному випадку судом не встановлено. Зазначені висновки суду також узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, висловленій у постанові від 05.08.2020 року № 456/881/17. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що позовні вимоги майнового та немайнового характеру задоволені судом частково, на користь позивача [PERSON] з відповідача [PERSON] слід стягути 3\~422 грн. 15 коп. (2 581,35 грн. майнова шкода + 840,80 грн. немайнова шкода) в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial