Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-09 00:00:00

В березні 2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про припинення права співвласника на частку у майні, де просить суд: припинити право власності [PERSON] на 1/3 частку у праві власності на автомобіль марки CHERІ AMULET, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , з компенсацією вартості цієї частки в розмірі 10363,33 грн. Визнати право власності на 1/3 частку у праві власності на автомобіль CHERІ AMULET, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] за [PERSON] . Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Після смерті батька залишилось спадкове майно, яке складається з автомобіля марки CHERІ AMULET, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , що належало батьку на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого РВ ДДАІ МВС України 14.10.2010 року. Позивачем було прийнято спадщину та отримано Свідоцтво про право на спадщину за законом. На момент смерті [PERSON] був одружений, тому його дружина [PERSON] також отримала частку у спадкування автомобіля в розмірі 1/3 частини у праві власності на автомобіль. В свою чергу відповідач не бажає приймати участі за утримання та збереження (стоянку) автомобіля. Позивач вважає за можливе припинити право відповідача на 1/3 частку у спадковому майні, а саме: автомобілі марки CHERІ AMULET, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , з компенсацією вартості цієї частки. Ринкова вартість вказаного автомобіля становить 31090,00 грн., тобто 1/3 частка становить суму 10363,33 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27.04.2018 року відкрито провадження у вищевказаній справі, в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Призначено судове засідання. Позивач - [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилась, про розгляд справи судом повідомлялась завчасно та належним чином, з будь-якими заявами чи клопотаннями до суду не зверталась, при цьому поштова кореспонденція була повернута без вручення з поштовою відміткою за закінченням терміну зберігання. Згідно п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо адреси сторони судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно ч. 10 ст. 130 ЦПК України, якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом. Положеннями частини 4 ст. 223 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи викладені вище обставини та думку позивача, Деснянським районним судом м. Києва 10.07.2019 року постановлена ухвала про заочний розгляд справи, відповідно до положень ст. ст. 223 ч. 4, 280, 281 ЦПК України, без участі відповідача на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно норм ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За умовами ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Відповідно до копії свідоцтва про спадщину за законом від 09.02.2018 року позивач [PERSON] отримала 2/3 частки у праві власності на автомобіль марки CHERІ AMULET, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Власником іншої 1/3 частки у праві власності на автомобіль марки CHERІ AMULET, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] є [PERSON] . Відповідно до ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. В силу ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Статтею 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Відповідно до ч.1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. У відповідності до правових висновків Верховного Суду України, що є обов`язковими для судів усіх рівнів, із змісту вказаної норми випливає, що припинення права особи на частку у спільному майні допускається за наявності будь-якої однієї з обставин, передбачених п. п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Вирішуючи спір на підставі наявних у матеріалах справи доказів, суд виходить з того, що частка позивача в порівнянні з часткою відповідача є незначною, реальний виділ вказаної частки є неможливим, тому припинення її права власності не завдасть істотної шкоди. Отже, враховуючи той факт, що спільне володіння і користування майном між сторонами неможливе, тому наявні підстави, передбачені ст. 365 ЦК України, для припинення права власності позивача на частку за рішенням суду. Судом також встановлено, що спільне користування майном є неможливим, так як сторони не можуть досягти такої згоди, а розподіл автомобіля з врахуванням належних сторонам часток технічно неможливий. Суд надає віри здобутим доказам, оскільки вони нічим не спростовані і не викликають сумніву в своїй об`єктивності та ґрунтуються на законі. Як встановлено судом, частка відповідача у спільній власності є незначною, не може бути виділена у натурі, а спільне володіння і користування таким майном є неможливим. Припинення права особи на частку у спільному майні як одна із підстав припинення права власності, узгоджується також із положеннями ч. 1 ст. 346 ЦК України, яка встановлює перелік підстав припинення права власності, що не є вичерпним, а частиною 2 вказаної статті передбачено можливість припинення права власності і в інших випадках, встановлених законом (наприклад у випадку, передбаченому ст. 365 ЦК України). Як роз`яснюється у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», оскільки суд за чинним законодавством вирішує спори учасників спільної власності щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової компенсації за частку у спільній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно у натурі чи спільно користуватись ним. Відповідно до оригіналу квитанції № 0.0.992962723.1 від 20.03.2018 року, що знаходиться в матеріалах справи, позивачем в рахунок вартості 1/3 частики відповідача у праві власності на автомобіль марки CHERІ AMULET, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] сплачено на депозитний рахунок суду, суму грошових коштів у розмірі 10363,33 грн., а тому суд приходить до висновку, що право відповідача на частину належної її частки слід припинити. Таке припинення права власності, на думку суду, не завдасть істотної шкоди відповідачу. На підставі вищенаведеного, суд вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення. Крім того, в силу дії ст. 141 ЦПК України до стягнення з відповідача підлягає розмір судових витрат, сплачених позивачем при зверненні з позовною заявою до суду. У зв`язку з наведеним, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача 704,80 грн. судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved