Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовна заява обґрунтована тим, що згідно підписаної відповідачем заяви №б/н від 09.12.2015 року сторони уклали договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку та кредитного договору. На підставі викладеного відповідач отримав кредитну картку для користування кредитним рахунком. Позивач на виконання укладеного договору надав можливість відповідачу розпоряджатись кредитними коштами в межах встановленого ліміту. Однак, останній взяті на себе зобов`язання за договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 21.04.2020 року утворилась заборгованість в розмірі 19718,65 грн., з яких 13714,13 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 4589,35 грн. заборгованість за простроченими відсотками, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 915,17 грн. - штраф (процентна складова), які позивач просить стягнути з відповідача. Ухвалою суду від 29.07.2020 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 19.01.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про огляд веб-сайту. 23.10.2020 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» в повному обсязі через недоведеність позовних вимог належним та допустимими доказами. Так, відповідач вважає, що Анкета-заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку не можуть розцінюватись як стандартна форма. При цьому позивачем не доведено, що на час підписання Анкети-заяви саме додані до позову Тарифи банку, Умови та Правила надання банківських послуг розумів відповідач та погодився з ними. Їх подальша зміна позивачем в односторонньому порядку свідчить про неузгодження їх умов між сторонами. При цьому, надана виписка з рахунку не може бути доказом видачі такої картки, користування кредитними коштами, адже вона не є первинним бухгалтерським документом, на ній відсутній відбиток печатки. Крім того, на думку відповідача, позивачем не надано доказів отримання відповідачем кредитної карти, доказів збільшення кредитного ліміту, в супереч закону нараховано два види цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. 05.11.2020 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, якою він просить позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на необґрунтованість заперечень відповідача проти позову. Вважає, що відповідач, підписавши Анкету-заяву, своїм підписом ствердив, що розуміє та зобов`язується виконувати вимоги Умов та Правила надання банківських послуг, а також підтвердив ознайомлення з обов`язком самостійно знайомитись з внесеними змінами. Виписка з рахунку відповідача в повній мірі підтверджує заявлену в позові заборгованість та є належним та допустим доказом її існування. Сам факт користування кредитними коштами відповідачем підтверджує отримання ним кредитної картки. Звертає увагу, що позивач не заявляє вимогу про стягнення з відповідача одночасно пені та штрафу, а тому заперечення останнього щодо одночасного їх стягнення є таким, що не ґрунтується на фактичних обставинах справи. Представник позивача в судове засідання не з`явився, у поданій до суду письмовій заяві просив розглянути справу без його участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, в зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, суд знаходить, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 09.12.2015 року відповідачем підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. Посилаючись на те, що вказана заява в сукупності з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складають умови кредитного договору, який відповідач не виконує, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість, яка за розрахунком позивача станом на 21.04.2020 року становить 19718,65 грн. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч.1 ст.634 ЦК України). Оскільки умови договору приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. З огляду на зміст ст.ст.633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відтак, проаналізувавши наведені норми чинного законодавства у сфері договірних правовідносин, суд приходить до висновку, що договір приєднання, як і публічний договір, є узагальненою категорією таких цивільно-правових договорів, в яких умови договору встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах і які укладаються лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого тексту. Друга сторона при цьому не може запропонувати свої умови договору, але саме вона вирішує та виявляє волевиявлення на укладення договору на запропонованих їй умовах. Таким чином, додержується принцип свободи договору. Тобто, чинним законодавством передбачено укладення договору лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованих умов у цілому. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України). За приписами ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою і другою статті 551 ЦК України визначено,що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). При цьому, АТ КБ «Приватбанк» не заявляло вимоги про стягнення з відповідача процентів та неустойки, розмір та підстави стягнення яких передбачено актами законодавства. Водночас, із Анкети - заяви позичальника [PERSON] від 09.12.2015 року вбачається, що в ній процентна ставка не зазначена, відсутні умови та розмір настання відповідальності у вигляді неустойки за порушення зобов`язання. Позивач пред`явив вимоги про стягнення заборгованості за договором, у тому числі, крім тіла кредиту, складових його повної вартості, зокрема заборгованості за простроченими відсотками та штрафу. Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на витяг з Тарифів Банку та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг. Витягом з Тарифів Банку та витягом з Умов та Правил надання банківських послуг, які надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і Банку, відповідальність сторін. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Тарифів Банку, з Умов та Правил надання банківських послуг розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними при підписанні Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання ним кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, неустойки та, зокрема, саме у зазначених у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані [PERSON] . Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та штрафу за несвоєчасне погашення кредиту, надані Банком витяг з Тарифів Банку і витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання Банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у справі - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття ним запропонованих умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Витяг з Тарифів Банку та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які наявні в матеріалах справи, не містить підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п.3 ч.1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п.6 ч.1 ст.3 ЦК України. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У ч.ч.1, 3 ст.509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Спірні договірні правовідносини виникли між Банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-XII «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. З огляду на викладене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору відповідачем позивач дотримався вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону №1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження з ним саме тих умов, які вважав узгодженими Банк. Наведена правова позиція сформульована Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17), яка підлягає врахуванню усіма іншими судами при застосуванні таких норм права. З урахуванням викладеного вище, суд погоджується із доводами відповідача, викладеними у відзиві, та вважає безпідставними вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 4589,35 грн. та штрафу - 500 грн. (фіксована частина), штрафу 915,17 грн. (процентна складова), оскільки обов`язок відповідача їх сплачувати не встановлений в Анкеті-заяві від 09.12.2015 року, а витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не може вважатися складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Посилання позивача у відповіді на відзив на необхідність врахування судом постанов Верховного Суду у справах №356/1635/16-ц від 10.04.2019 року, №428/2873/17 від 28.03.2019 року, №755/2720/16-ц від 06.02.2018 року, №666/388/16-ц від 17.04.2019 року є безпідставними, оскільки Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, §61). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, §31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, суд вважає, що при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин необхідно врахувати висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17. Водночас, вимога позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 13714, 13 грн. підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно наданої позивачем довідки [PERSON] було видано дві кредитні карти з датою відкриття 05.08.2015 року та терміном дії до серпня 2019 року та з датою відкриття 18.02.2019 року з терміном дії до грудня 2022 року відповідно. Крім того, позивачем, в підтвердження видачі та користування [PERSON] кредитними картами, а також наявності у нього заборгованості за користування кредитними коштами, надано виписку по рахунку, відкритому [PERSON] , станом на 24.04.2020 року. З її змісту вбачається, що відповідач активно користувався наданими йому кредитними коштами протягом терміну дії кредитних карток шляхом зняття готівкових коштів, здійснення переказів зі своєї карти, оплати товарів та послуг тощо. Суд вважає надану позивачем виписку з рахунку відповідача належним та допустимим доказом наявності в останнього заборгованості перед позивачем в частині тіла кредиту, адже складання такої виписки передбачено діючим законодавством, а наявність на ній відбитку печатки не вимагається чинним законодавством. Так, згідно п.57 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04.07.2018 року №75, інформація, що міститься в прийнятих для обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Пунктами 59, 60, 62, 66 вказаного Положення визначено, що банк обов`язково має складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри, як особові рахунки та виписки з них. Особові рахунки\~є регістрами\~аналітичного обліку,\~що вміщують\~записи про\~операції,\~здійснені протягом\~операційного дня. Виписки\~з особових\~рахунків клієнтів\~є підтвердженням\~виконаних за\~день операцій\~і призначаються\~для видачі\~або відсилання\~клієнту.\~Виписки з\~аналітичних рахунків\~з обліку\~внутрішньобанківських операцій\~роздруковуються на\~паперових носіях\~у разіпотреби з періодичністю, визначеною згідно з внутрішнім положенням банку. Крім того, що стосується заборгованості відповідача за тілом кредиту, то її розмір повністю доводиться наданим позивачем розрахунком заборгованості. Відповідачем же не спростовано наданий АК КБ «Приватбанк» доказ. Таким чином, враховуючи, що фактично отримані та використані надані позивачем грошові кошти в добровільному порядку відповідачем не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому суд приходить до висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Посилання відповідача у відзиві на відсутність доказів отримання ним кредитної картки та розміру отриманого кредиту повністю спростовуються зазначеними вище висновками суду. Крім того, в зв`язку із частковим задоволенням позову та стягненням лише заборгованості за тілом кредиту, інші доводи відповідача щодо безпідставності нарахування процентів за користування кредитом та пені не заслуговують на увагу. Підстав для зменшення розміру збитків та неустойки на підставі ст.616 ЦК України, про що зазначає відповідач у відзиві, суд не вбачає. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК пропорційно до розміру задоволених позовних вимог підлягають стягненню і судові витрати. При розподілі судових витрат, суд враховує пропорційність задоволених вимог. Позов заявлено з ціною 19718,65 грн. і задоволено на суму 13714,13 грн., тобто на 69,55% (13714,13х100:19718,65). Таким чином, зі [PERSON] на корить АТ КБ «Приватбанк» слід стягнути 1461,94 грн. (2102х69,55%) судового збору. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: partial