Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

АТ «УкрСиббанк» звернулось до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги банк мотивував тим, що 17.04.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 11332722000, за умовами якого банк надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 100 000,00 доларів США з розрахунку 13,00 % річних, а відповідач зобов`язалась повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 17.04.2028 року. В подальшому 22.01.2009 року, 13.02.2009 року, 29.01.2010 року між сторонами укладались додаткові угоди, якими змінювались строки погашення відсотків, а також графік погашення кредиту. Як зазначає позивач, всупереч умов кредитного договору відповідач не здійснює платежі для погашення кредиту, чим порушує взяті на себе договірні зобов`язання. 17.12.2015 року відповідачу направлено вимогу про погашення заборгованості, однак станом на 29.03.2016 року вимога банку залишена без задоволення. Станом на 29.03.2016 року заборгованість відповідача по поверненню грошових коштів, сплати процентів за користування кредитом становить 78 346,32 долари США, з яких: 70 248,10 доларів США - кредитна заборгованість; 8098,22 доларів США - заборгованість по процентам. Крім того, заборгованість відповідача по сплаті пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів станом на 29.03.2016 року складає 86 633,55 грн., з яких; 48 623,51 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту; 38 010,04 грн. - пеня за прострочення сплати процентів. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити його вимоги, стягнути з відповідача вказану суму заборгованості, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 32 183,79 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва [PERSON] відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд. Ухвалою судді Апеляційного суду м.Києва від 23.02.2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою відповідача на вказану ухвалу. Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 23.11.2016 року апеляційну скаргу відповідача на вказану ухвалу повернуто. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва [PERSON]. від 13.12.2016 року в зв`язку зі звільненням судді [PERSON] прийнято справу до провадження та призначено судовий розгляд. Ухвалою судді Апеляційного суду м.Києва від 23.02.2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою відповідача на ухвалу про відкриття провадження у справі. Ухвалою судді Апеляційного суду м.Києва від 21.09.2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою відповідача на ухвалу про відкриття провадження у справі. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 січня 2018 року, справа за єдиним унікальним номером 754/4672/16-ц, номер провадження 2/754/216/18, передана судді Скрипці О.І. у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] . Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Скрипки О.І. від 22.01.2018 року справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду. 17.05.2018 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача вважає позовні вимоги недоведеними, оскільки наданий позивачем розрахунок не може вважатись належним доказом, так як не містить у собі відображення платежів, що здійснювались позичальником у період із дати укладення кредитного договору 17.04.2008 року до 29.03.2016 року. Крім того, матеріали справи взагалі не містять доказів видачі кредиту та доказів на підтвердження нарахування заборгованості за кредитним договором у розмірі, вказаному у позовній заяві. Представник відповідача також вважає, що відсутні підстави для дострокового стягнення заборгованості, оскільки позивач порушив умови кредитного договору, укладеного з відповідачем, щодо порядку дострокового повернення кредиту. Крім того, згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, прострочення виконання позичальником умов кредитного договору почалось з 08.06.2012 року, а з даним позовом банк звернувся лише 05.02.2016 року. Таким чином, на думку представника позивача, прострочена заборгованість позичальника по тілу кредиту та нарахованим відсоткам за період з 17.02.2008 року по 05.04.2013 року не підлягає стягненню в зв`язку з пропуском позивачем строків позовної давності. Представник відповідача також зауважив, що позивач, не надаючи доказів наявності у останнього ліцензії на здійснення валютних операцій, взагалі не має права нараховувати борг за кредитними договорами по тілу та відсоткам за користуванням кредитними коштами з прив`язкою до іноземної валюти (в доларах США), оскільки це суперечить вимогам чинного законодавства України. Посилаючись на викладене, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 25.06.2018 року позовну заяву залишено без розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 18.10.2018 року ухвалу Деснянського районного суду м.Києва від 25.06.2018 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Скрипки О.І. від 25.10.2018 року справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду. 10.09.2019 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на позовну заяву, аналогічний за змістом відзиву від 17.05.2018 року. 31.01.2019 року до суду надійшли письмові пояснення представника позивача Агалабаєвої Я.В. по справі. У даних поясненнях представник позивача вказує на те, що на підтвердження своїх вимог позивачем було подано до суду всі необхідні докази, що підтверджують наявність заборгованості, а також було долучено виписку за кредитним договором відповідача, яка відображає детальну інформацію про розміри отриманих та повернутих коштів, обліку залишку заборгованості за кредитним договором, яка є належним доказом наданих позичальнику коштів та наявності заборгованості за кредитним договором. Представник позивача вважає, що банком було дотримано порядку направлення вимог про дострокове погашення заборгованості, а строк позовної давності не пропущено, оскільки останній платіж позичальником було здійснено у жовтні 2015 року. 24.12.2019 року до суду надійшли додаткові пояснення представника відповідача [PERSON] , в яких він наполягає на те, що позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження розрахунків суми нарахованої заборгованості за кредитним договором, оскільки відсутні необхідні первинні бухгалтерські документи. Крім того, представник відповідача вважає, що наявні розбіжності у розрахунках, що вимагає проведення судової економічної експертизи. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 12.03.2020 року призначено по справі судову економічну (фінансово-кредитну) експертизу та зупинено провадження у справі до отримання висновків експерта. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 20.07.2020 року поновлено провадження у справі. 18.03.2021 року до суду надійшли письмові пояснення представника відповідача [PERSON] , в яких вона наполягає на відсутності доказів розміру заборгованості, вказуючи на те, що в матеріалах справи відсутні первинні документи, які також не було надано на запит судових експертів. Крім того, представник відповідача зауважила на відсутність підстав для дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредитом, вказуючи на те, що сторони в кредитному договорі визначили та погодили чіткий порядок дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредитом. Проте, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу направлення вимоги цінним листом з описом та повідомленням про вручення про дострокове повернення кредиту та сплати плати за кредитом на адресу позичальника, как це передбачено умовами договору (п.6.1.2, п.6.2). За відсутності підтвердження повідомлення про дострокове повернення цінним листом з описом та повідомленням про вручення позичальнику банк порушив умови кредитного договору в частині дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредитом, що протирічить вимогам чинного законодавства про заборону зміни умов договору в односторонньому порядку. Посилаючись на викладені обставини, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 27.07.2021 року змінено назву позивач з ПАТ «УкрСиббанк» на АТ «УкрСиббанк». В судовому засіданні представник позивача Дуднік М.А. позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила про їх задоволення. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала та просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 17.04.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11332722000, відповідно до п.п.1.1, 1.2.1, 1.3.1, банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті, долар США, в сумі 100 000,00 доларів США, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати та повернути банку кредитні кошти (Кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у цьому договорі. Надання кредиту здійснюється 17.04.2008 року, строк повернення кредиту не пізніше 17.04.2028 року, процентна ставка встановлюється у розмірі 13,00 %. Пунктом 1.4 цього договору встановлено, що цільове призначення кредиту - кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме придбання двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . 22.01.2009 року, 13.02.2009 року, 29.01.2010 року між сторонами укладались додаткові угоди, якими змінювались строки погашення відсотків, а також графік погашення кредиту. Як вбачається з наданих розрахунків, відповідач не виконала належним чином зобов`язання за кредитним договором, в зв`язку з чим станом на 29.03.2016 року заборгованість відповідача по поверненню грошових коштів, сплати процентів за користування кредитом становить 78 346,32 долари США, з яких: 70 248,10 доларів США - кредитна заборгованість; 8098,22 доларів США - заборгованість по процентам. Крім того, заборгованість відповідача по сплаті пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів станом на 29.03.2016 року складає 86 633,55 грн., з яких; 48 623,51 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту; 38 010,04 грн. - пеня за прострочення сплати процентів. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідачка порушує зобов`язання за даним Договором. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України, у разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 року у справі № 638/13683/15-ц сформовано наступні висновки щодо застосування норм права. Так, у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції). Регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів». Частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановлювала обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Законом України «Про захист прав споживачів» порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 цього Закону у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором. У даній справі порядок дострокового повернення кредиту за вимогою банку встановлено розділом 6 кредитного договору. Відповідно до п.6.2, в разі застосування банком права, передбаченого п.6.1.2 договору, порядок дострокового повернення суми кредиту та дострокової сплати плати за кредит є наступним, а саме: -Банк повідомляє позичальника про встановлення нового (дострокового) терміну повернення всієї наданої йому суми кредиту та сплати плати за користування таким кредитом за договором шляхом направлення відповідної письмової вимоги поштою (цінним листом з описом та повідомленням про вручення) за адресою позичальника; -терміни дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредит вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит - обов`язковими до повернення і сплати в повному обсязі банку з 32 календарного дня, рахуючи з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) банку про дострокове повернення кредиту. Судом встановлено, що банком вказаний порядок не дотримано, оскільки всупереч умовам кредитного договору позивач відправив це повідомлення (вимогу) рекомендованим листом, а не цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення. Тому неможливо встановити те, чи справді позивач відправив відповідачу відповідне повідомлення (вимогу), а також те, чи було останнє вручено адресатам. Враховуючи наведене, порушення позивачем визначеного кредитним договором порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких адресатом судом не встановлено, не може мати наслідком покладення на відповідача тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами. З урахуванням вищенаведеного, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредитом. Що ж стосується стягнення простроченої суми кредиту, то суд не вбачає можливим задовольнити дані вимоги, оскільки позивачем не надано відповідного розрахунку. Наявний розрахунок заборгованості підстав для визначення реального розміру заборгованості відповідача з прострочених виплат суд не може прийняти до уваги, оскільки вважає його необґрунтованим та недоведеним. Так, згідно висновку експертів за результатами проведення комісійної судово-економічної експертизи від 30.06.2020 року № 9558/20-71/16746/20-72, експертами визначено, що розрахунок заборгованості [PERSON] за кредитним договором станом на 29.03.2016 року з урахуванням умов кредитного договору, виписки за період з 17.04.2008 року по 29.01.2010 року підтверджується розрахунково у розмірі 78 346,28 доларів США, в тому числі: по тілу кредиту - 70 248,10 доларів США (з них: по поточному кредиту - 63 266,82 долари США, по простроченому - 6981,28 доларів США), по відсотках - 8098,18 доларів США. При цьому експертами зауважено, що в матеріалах справи міститься «Виписка за кредитним договором з (вкл.17.04.2008 року по (вкл.) 29.03.2016 року клієнта [PERSON] , при цьому дослідженням вказаної виписки експертом встановлено невідповідність періоду, а саме: з 17.04.2008 року по 29.01.2010 року (вкл.), тобто дані, що містяться у вказаній виписці, не відповідають періоду дослідження (станом на 29.03.2016 року). Експертами у висновку відмічено, що оскільки в матеріалах справи відсутні та додатково на дослідження не надано в повному обсязі виписки за рахунками, відкритим для [PERSON] з обліку заборгованості за кредитним договором, експертами в додатку № 1 до висновку наведено розрахунок заборгованості з урахуванням виписки за період з 17.04.2008 року по 29.01.2010 року станом на 29.01.2010 року. Таким чином, відсутні будь-які належні та обґрунтовані розрахунки щодо простроченої заборгованості відповідача станом на 29.03.2016 року (відповідно до заявлених позовних вимог), а з урахуванням відсутності первинних документів, що не були надані позивачем експертам, вищевказаний висновок не може бути покладений в основу рішення про стягнення з відповідача будь-яких сум. З клопотанням про призначення повторної судово-економічної експертизи позивач не звертався, інших документів, які підтвердили розмір заборгованості відповідача не надав. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем належним чином не доведено його позовні вимоги в цій частині, а тому також відмовляє в їх задоволенні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Таким чином, проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем належним чином не доведено та не обґрунтовано його вимоги, а тому відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, то судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed