Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 12 червня 2013 року в розмірі 61337 грн. 47 коп. в якому зазначено, що відповідно до договору, укладеного 12 червня 2013 року відповідач отримала від позивача кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку розмірі 4800 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. [PERSON] систематично порушувала свої договірні зобов'язання, що призвело до виникнення заборгованості. Приймаючи до уваги, що відповідачка неналежним чином виконувала передбачені договором зобов'язання щодо повернення суми кредиту та сплати відсотків, позивач просить стягнути на його користь з останньої заборгованість за кредитним договором від 12 червня 2013 року станом на 30 листопада 2016 року, яка складається із заборгваності за кредитом в розмірі 4784 гривні 46 копійок, заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 49305 гривень 99 копійок, заборгованості по пені та комісії в розмірі 3850 гривень 00 копійок, фіксованої частини штрафу в розмірі 500 грн. та процентної складової штрафу в розмірі 2897 гривень 02 копійки, а всього 61337 гривень 47 копійок, судові витрати покласти на відповідача. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що підтримує заявлені позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи свою позицію наступними обставинами: -надані позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог документи - анкета та Правила та Умови надання банківських послуг не є кредитним договором в розумінні діючого законодавства; -позивачем не подано доказів на підтвердження заявлених позовних вимог; -позивачем неправильно розраховано заборгованість за процентами розмірі 49305грн 99коп, які за своєю правовою природою є пенею, і не підлягають стягненню згідно ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції»; -позивачем застосовано підвищену відсоткову ставку, яка не була узгоджена із позичальником [PERSON]; -з березня 2014 року відповідно до п.1.1.7.4 Умов та правил надання банківських послуг банком в односторонньому порядку було припинено дію кредитного договору, зважаючи на що проценти за користування грошовими коштами мали нараховуватись на рівні облікової ставки НБУ; -строк дії кредитної картки збігається із закриттям картки у зв'язку з перевитратою ліміту відповідно до п. 1.1.7.4 Умов та Правил надання банківських послуг, що мало місце в березні 2014 року; -позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки останнє погашення за кредитним договором від 12 червня 2013 року мало місце 26 липня 2013 року, що є підставою для відмови в позові. Представник відповідача не заперечувала, що [PERSON] дійсно скористувалась кредитними коштами, наданими позивачем по справі, отримувала кредитну картку, але загубила її одразу ж після того, як зняла грошові кошти. Не заперечувала, що непогашений залишок кредитних коштів, використаних [PERSON] становить 4784 гривні 46 копійок. Ані відповідачка, ані банк не вживали заходів щодо припинення дії кредитного договору відповідно до приписів п. 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг. Представник відповідача З'ясувавши позицію позивача, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що 12 червня 2013 року [PERSON] було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с.5-6). Підписавши заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку, [PERSON] погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг (а.с.8-31). Відповідно заяви, яка підписана позичальником та банком, відповідачка погодилась з тим, що дана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає договір про надання банківських послуг (а.с.5 на звороті). У заяві, зокрема, зазначено, що позичальник ознайомилась з договором про надання банківських послуг та згодна з його умовами (а.с.5 на звороті). Отже, враховуючи наведене, доводи представника відповідача про те, що кредитний договір між сторонами по справі не можна вважати укладеним є неспроможними оскільки ці доводи спростовуються дослідженою судом анкетою-заявою від 12 червня 2013 року (а.с.5), зі змісту яких вбачається, що [PERSON] погодилась з тим, що дана заяви разом з Пам'яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають договір про надання банківських послуг. Відповідно до умов кредитного договору б/н від 12 червня 2013 року відповідач [PERSON] в рамках кредитного продукту «Універсальна 55 днів пільгового періоду» отримала від позивача кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 2,5% на місяць на залишок заборгованості. Сторони узгодили розмір та термін внесення щомісячних платежів - 7% від заборгованості, але не менше 50 гривень і не більше залишку заборгованості до 25 числа місяця, наступного за звітним (а.с.6-7). Відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк» від 03 серпня 2018 року № 30.1.0.0/2-20170123/231 [PERSON] згідно кредитного договору від 12 червня 2013 року було видано кредитну картку № [NUMBER] зі строком дії - до останнього дня червня 2016 року (а.с.129). Представником відповідача не подано належних та допустимих доказів на спростування довідки АК КБ «Приватбанк» від 03 серпня 2018 року, зі змісту якої вбачається, що строк дії виданої [PERSON] в рамках кредитного договору від 12 червня 2013 року кредитної картки - останній день червня 2016 року (а.с.129), отже її доводи про те, що строк дії кредитної картки збігається із закриттям картки у зв'язку з перевитратою ліміту відповідно до п. 1.1.7.4 Умов та правил надання банківських послуг є неспроможними, оскільки строк дії картки та її закриття з ініціативи банку, що має на меті унеможливлення її використання клієнтом за наявності заборгованості не є тотожними поняттями. З виписки по картковому рахунку № [NUMBER] вбачається, що відповідач [PERSON] користувалась кредитними коштами, що не заперечувалось її представником в судовому засіданні і останній раз здійснила часткове погашення кредиту 26 липня 2013 року в розмірі 7 гривень 30 копійок (а.с.105-111). Згідно п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною кредитного договору, позичальник дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і позичальник дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Підписання договору є прямою у безумовною згодою позичальника відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, що встановлюється банком. Відповідно до п.п. 2.1.1.5.5., 2.1.1.5.6 Умов і правил надання банківських послуг позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсоткам за його використання, за перевикористання платіжного ліміту, а також сплачувати комісії відповідно до визначених у договорі умов. У випадку невиконання зобов'язань за договором, за вимогою банку позичальник повинен виконати зобов'язання по поверненню кредиту, оплаті винагороди банку. В силу ст.ст. 526, 527 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодовець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом, зокрема: сплата неустойки. Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки. У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до розрахунку позивача по справі (а.с.4) станом на 30 листопада 2016 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором від 12 червня 2013 року становить 61337грн 47 коп і складається із: заборгованості за кредитом - 4784 грн. 46 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом - 49305 грн. 99 коп., заборгованості за пенею та комісією в розмірі 3850грн 00 коп, а також штрафів відповідно до умов кредитного договору: штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 2897 грн. 02коп. Суд вважає за необхідне зауважити, що не погоджуючись із розрахунком заборгованості, поданим АК КБ «Приватбанк», представник відповідача не скористалась правом подати свій розрахунок на його спростування. Суд на підставі вищевикладених доказів дійшов висновку про неналежне виконання [PERSON] умов кредитного договору в частині погашення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 4784 гривні 46 копійок, розмір якої не заперечувався її представником в судовому засіданні. Щодо застосування наслідків спливу строків позовної давності до суми заборгованості за тілом кредиту суд зазначає наступне. Строк дії кредитної картки № [NUMBER] - останній день червня 2016 року, отже вона діє до 30 червня 2016 року. Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором 20 січня 2017 року (а.с.112) - в межах строків позовної давності. Як зазначено в правових позиціях Верховного Суду України, які викладені в постановах від 19.03.2014 р. у справі № 6-14цс14, від 18.06.2014 року у справі №6-61цс14, від 1.10.2014 року у справі № 134 цс14, за договором про надання банківських послуг (позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, тобто зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України). Оскільки за умовами договору погашення кредиту позичальник [PERSON] мала здійснювати частинами (7% від заборгованості) до 25 числа кожного місяця наступного за звітним, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобовязання, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, тобто зі спливом останнього дня місяця дії картки, яким є 30 червня 2016 року. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про те, що позивач звернувся до суду з позовом в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в межах встановленого законом трирічного строку позовної давності; отже заперечення представника відповідача з цього приводу є неспроможними і суд не вбачає підстав для застосування наслідків спливу позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту. Щодо позовних вимог про стягнення з [PERSON] процентів за користування кредитом суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Частинами 1, 3 ст.1056-1 ЦК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Водночас, у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором (ч.4 ст.1056-1 ЦК України). Не зважаючи на надання кредитору та позичальнику права самостійно визначати спосіб та порядок збільшення кредитором змінюваної процентної ставки у кредитному договорі, певні гарантії, передбачені ЦК України, повинні бути дотримані. Відповідно до ст.1056-1 ЦК України кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Індекс, що використовується у формулі визначення змінюваної процентної ставки, повинен відповідати вимогам, встановленим ч.5 ст.1056-1 ЦК України. У разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки (ч.6 ст.1056-1 ЦК України). У п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин» передбачено, що при підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Згідно п. 1.1.3.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг банк має право здійснювати зміну Тарифів та інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за виключенням випадків зміни розміру наданого Кредиту (кредитного ліміту), зобовязаний не менш, як за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема, у виписці по Картрахунку згідно п. 1.1.3.1.9. цього договору. Якщо протягом 7 днів банк не отримав повідомлення від клієнта про незгоду із змінами, вважається, що клієнт прийняв нові умови. Відповідно до п. 2.1.1.12.6 Умов та Правил надання банківських послуг за користування кредитом та овердрафтом банк нараховує проценти в розмірі, встановленому Тарифами Банку, з розрахунку 360 календарних днів на рік, якщо інше не передбачено п. 2.1.1.12.13. Відповідно до пунктів 2.1.1.12.6.3, 2.1.1.12.7.3 Умов та Правил надання банківських послуг проценти за користування Кредитом нараховуються за фактично витрачені в рахунок Кредиту кошти, що відповідає нормі частини 1 ст. 1048 ЦК України щодо одержання від позичальника процентів саме від суми позики. Оцінюючи порядок збільшення фіксованої процентної ставки, суд зазначає, що згідно абзацу 3 п.28 Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК України або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК України. В укладеному між сторонами кредитному договорі не визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір. Проте, з досліджених судом доказів, зокрема, розрахунку заборгованості (а.с.4) суд дійшов висновку, що з 01 вересня 2014 року та з 01 квітня 2015 року банком було збільшено проценту ставку до 34,8 % та 43,2% відповідно. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала факт узгодження із [PERSON] збільшення процентної ставки. Представник позивача - АТ КБ «Приватбанк» ці заперечення не спростував, доказів на підтвердження узгодження із позичальником зміни процентної ставки в сторону збільшення не надав. Таким чином, суд приходить до висновку, що збільшення фіксованої процентної ставки 01 вересня 2014 року та 01 квітня 2015 року здійснено кредитором в односторонньому порядку та не бере до уваги в якості належних та допустимих доказів на підтвердження узгодження із [PERSON] зміни процентної ставки роздруківки з програмного комплексу банку про направлення смс-повідомлень (а.с.150-151). До того ж, факт отримання відповідачкою зазначених смс-повідомлень заперечувався її представником в судовому засіданні. Пунктом 1.1.7.31 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що строк позовної давності відносно вимог банка з повернення кредиту, сплати процентів та користування кредитом, винагороди, неустойки - пені та штрафів становить 50 років. Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості із [PERSON] 20 січня 2017 року (а.с.112). Відповідно до частини 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Проте згідно правової позиції, яка висловлена в постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11.02.2015 року у справі № 6-240цс14, від 10.06.2015 року у справі № 6-698цс15, відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 11.03.2015 року у справі № 6-16цс15 щодо застосування у подібних правовідносинах норм статті 207, частини першої статті 628, частини першої статті 638, частини першої статті 1055 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Враховуючи, що в анкеті - заяві від 12 червня 2013 року (а.с.5) домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку не містять підпису відповідача, не можна вважати, що між сторонами в передбаченій законом письмовій формі досягнута домовленість про збільшення позовної давності щодо вимог Банку з повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів, витрат Банку до 50 років. Отже, по цій справі застосуванню підлягає загальний строк позовної давності три роки. Відповідно до частини 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи, що відповідач мав сплачувати обов'язкові щомісячні платежі в строк до 25 числа наступного місяця, в межах трирічного строку позовної давності з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за процентами за користування кредитом за період, починаючи з січня 2014 року, яку відповідач зобов'язаний був сплатити в строк до 25.02.2014 року і перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо цього щомісячного платежу (за січень 2014 року) почався з 26.02.2014 року. Проценти за користування кредитом за січень 2014 року відповідач мав сплатити в строк до 25.02.2014 року. З позовом до суду позивач звернувся 20 січня 2017 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності. Відповідно за щомісячними платежами за процентами за період з лютого 2014 року по 30 листопада 2016 року позивачем строк позовної давності також не пропущено. Тобто, в межах строку позовної давності та в межах заявлених позовних вимог підлягають стягненню проценти за користування кредитом за період з 20 січня 2014 року по 30 листопада 2016 року з наступного розрахунку. За період часу з 20 січня 2014 року по 30 листопада 2016 року проценти за користування кредитом мають обчислюватись за узгодженою сторонами ставкою 2,5 % на місяць (30% на рік) та становлять : 4153гривні 77 копійок з наступного розрахунку 1046 днів х (30% : 360 днів) х4784 грн 46коп Доводи представника відповідача про те, що нараховані банком проценти за своєю правовою природою є пенею і не підлягають стягненню відповідно ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» суперечать умовам укладеного між сторонами кредитного договору, зокрема п.п. 2.1.1.12.6, 2.1.1.5.5., 2.1.1.5.6 Умов і Правил надання банківських послуг. Пунктом 1.1.7.12 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не поінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Як встановлено з пояснень представника відповідача в судовому засіданні, сторони не інформували одна одну про припинення дії договору. Крім того, відповідно до п.п.1.1.7.41, 1.1.7.42 Умов та Правил надання банківських послуг договір діє без обмеження терміну. За наявності у клієнта непогашеної заборгованості перед банком за договором, в тому числі заборгованості за овердрафтом, а також заборгованості по сплаті комісії, дія договору припиняється після повного погашення такої заборгованості. Враховуючи положення п.п. 1.1.7.12, 1.1.7.41, 1.1.7.42 Умов та Правил надання банківських послуг, є неспроможними твердження представника відповідача про те, що з березня 2014 року відповідно до п.1.1.7.4 Умов та Правил надання банківських послуг банком в односторонньому порядку було припинено дію кредитного договору, зважаючи на що проценти за користування грошовими коштами мали нараховуватись на рівні облікової ставки НБУ. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за пенею та комісією в розмірі 3850 грн 00коп, фіксованої частини штрафу в розмірі 500 грн. та процентної складової штрафу в розмірі 2897 грн 02 коп., суд виходить з наступного. Пунктом 2.1.1.7.6 вищезазначених Умов передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій. Відповідно до п. 2.1.1.12.6.1 у разі виникнення прострочених зобовязань на суму від 100 грн., включаючи прострочені зобовязання, передбачені п.п. 2.1.1.12.6.2., 2.1.1.12.8.1 Умов та Правил, позичальник сплачує Банку пеню, яка розраховується як: ПЕНЯ = базова процентна ставка за договором / 30 (нараховується за кожний день прострочення кредиту) + 50 грн. (одноразово). Пеня нараховується в день нарахування процентів по кредиту (а.с. 8-31). 14 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», відповідно до ст. 2 якого забороняється на час проведення антитерористичної операції нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Розпорядженням КМУ від 02.12.2015 року № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визначення такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, і до цього переліку включено м. Костянтинівка Донецької області. Відповідно до п.1) ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки ( штрафу, пені). Судовим розглядом встановлено, що відповідачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією паспорта відповідача (а.с.32) та адресною довідкою (а.с.42), тому в даному випадку слід застосувати положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». З розрахунку пені вбачається, що період її нарахування визначений з 01 серпня 2013 року 30 листопада 2016 року. Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення заборгованості з пені та комісії за період часу з 14 квітня 2014 року по 30 листопада 2016 року є необґрунтованими та задоволенню не підлягають в силу положень Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Приймаючи до уваги, що позивач звернувся до суду з позовом 20 січня 2017 року, в задоволенні позовних вимог про стягнення пені за період часу з 01 серпня 2013 року до 14 квітня 2014 року слід відмовити у зв*язку з пропуском строку позовної давності, оскільки представником відповідача зроблено заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. Суд вважає, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення із відповідача штрафів задоволенню не підлягають, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, штрафи (фіксована частина та процентна складова) нараховані станом на 30 листопада 2016 року, тобто у період дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». На підставі викладеного, оцінюючи вищенаведені докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] не виконала належним чином зобов'язань, передбачених кредитним договором б/н від 12 червня 2013 року, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість, що утворилась станом на 30 листопада 2016 в загальному розмірі 8938 грн 23 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 4784 грн. 46 коп. та заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 4153 гривні 77 копійок, задовольнивши вимоги позивача саме в цій частині. Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Тому, в силу вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача має бути стягнуто витрати, пов'язані із сплатою судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 213 грн 12 коп.

Outcome: partial