Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-13 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» (далі - позивач) через представника за довіреністю Кіріченка Р.А. (а.с. 16) звернулося до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що між позивачем і відповідачем укладено договір, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 21600,00 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за вказаним договором у останнього утворилася заборгованість перед позивачем, розрахунок якої додано до позову. Враховуючи викладене та посилаючись на приписи діючого законодавства, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 13017,84 гривень та судові витрати. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 26 липня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого, проти позову заперечив. Зокрема, стверджував, що згідно з доданою до позову копією заяви відповідач отримав у кредит 500,00 гривень, а не 21600,00 гривень, як вказано у позові. При цьому звертав увагу на нарахування пені поза річним строком позовної давності, на збільшення позивачем відсоткової ставки за кредитом без повідомлення відповідача. Крім того, посилаючись на правові позиції Верховного Суду України, взагалі наполягав на пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки строк дії виданої відповідачу платіжної картки закінчився, що є підставою для відмови у позові. Згідно зі змістом відповіді на відзив представник позивача стверджував, що між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір за принципом приєднання, як передбачено ст. 634 ЦК України, з умовами якого відповідач був ознайомлений, що підтвердив підписанням анкети-заяви. Вказаний кредитний договір складається з кількох документів, а саме анкети-заяви, Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів, де зафіксовано можливість збільшення кредитного ліміту, а також відсоткової ставки. З приводу закінчення строку позовної давності заперечив, посилаючись на п. 1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг, згідно з яким його збільшено до 50 років. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні, підтвердив обставини, викладені у відповіді на відзив. Представник відповідача у судовому засіданні підтримав викладені у запереченні на відзив доводи та вказував на сплив позовної давності. При цьому не наполягав на стягненні на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу, оскільки не надав детальний розрахунок зазначених витрат. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та визначив відповідні до них правовідносини. Відповідно до укладеного договору № б/н від 29 вересня 2008 року (далі - договір) відповідач отримав кредит у розмірі 500,00 гривень, який в подальшому було збільшено до 21600,00 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складає між ним та позивачем договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідно до п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Згідно з п. 6.6 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов`язується у разі невиконання зобов`язань за договором, на вимогу банку виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди банку. Відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500,00 гривень + 5% від суми позову. Відповідач не надавав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором року не погашає, що є порушенням законних прав позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються кредитним договором та нормами ст. 1054 ЦК України, відповідно до якої позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, належними сторонами та в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і обов`язки відповідно до договору. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до змісту позову, внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, станом на 30 квітня 2018 року у останнього виникла заборгованість, яка згідно з розрахунком відповідача становить 13017,84 гривень та складається з наступного: -699,54 гривень - заборгованість за кредитом; -7826,17 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; -3396,04 гривень - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафів відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: -500,00 гривень - штраф (фіксована частина); -596,09 гривень - штраф (процентна складова). Разом з тим суд погоджується з твердженням представника відповідача про закінчення строку позовної давності, виходячи за наступного. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені); При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Частиною 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Відповідно до правового висновку Великої палати Верховного суду, викладеного у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У п. 5.4 Умов та правил надання банківських послуг встановлено, що строк погашення за кредитом (кредитний ліміт, кредитна лінія) по платіжним картам без встановленого мінімального обов`язкового платежу, здійснюється наступним чином: строк погашення відсотків по кредиту - щомісячно за минулий місяць; строк погашення кредиту - в повному обсязі, не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці. Так, з розрахунку заборгованості (а.с. 5-7) і виписки по рахунку відповідача (а.с. 73-77) вбачається, що відповідач востаннє самостійно здійснював платіж в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором 22 грудня 2012 року у розмірі 100,00 гривень. Натомість 13 жовтня 2015 року востаннє відбулося автоматичне погашення простроченої заборгованості з іншої карти відповідача у розмірі 96,08 гривень. Зокрема, у п. 5.6 Умов та правил надання банківських послуг визначено, що утримувач карти доручає банку списувати з будь-якого рахунку утримувача карти, відкритого у банку, зокрема з карткового рахунку грошові кошти для здійснення платежу з метою повного чи часткового погашення боргових зобов`язань, в тому числі мінімального обов`язкового платежу, якщо мінімальний обов`язковий платіж вказаний в заві клієнта та пам`ятці клієнта, а також списання помилково перерахованих сум, за якими утримувач карти не є належним отримувачем. Списання грошових коштів здійснюється відповідно до встановленого законодавством порядку. Можливість здійснення банківськими установами договірного списання передбачено у постанові Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», де визначено, що списання договірне - списання банком з рахунку клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом. Разом з тим, суд враховує позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 квітня 2018 року у справі № 191/2478/15-ц (провадження № 61-2501св18), згідно з якою самостійне списання позивачем з рахунку відповідача грошових коштів після спливу строку дії кредитного договору з метою погашення заборгованості за кредитним договором не є дією відповідача про визнання свого боргу і відповідно не може бути підставою для переривання позовної давності. Так, згідно з довідкою позивача від 24 вересня 2018 року № 30.1.0.0/2-20180606/433 відповідач згідно з кредитним договором № б/н від 29 вересня 2008 року отримав картки №№ [NUMBER] і [NUMBER] зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня вересня 2015 року (а.с. 137). Таким чином автоматичне погашення заборгованості, що мало місце 13 жовтня 2015 року, відбулося вже після закінчення строку дії картки. Отже, виходячи з дати подання позовної заяви до суду - 12 червня 2018 року, про що свідчить вхідний штамп суду, суд дійшов висновку про закінчення строку позовної давності, який слід рахувати з моменту невиконання відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу після здійсненого останнього платежу 22 грудня 2012 року. При цьому суд оцінює критично позицію представника позивача відносно збільшення строку позовної давності до 50 років, виходячи з правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 11 березня 2015 року № 6-16цс15 та від 4 листопада 2015 року № 6-1926цс15. Так, з доданих до позовної заяви та відповіді на відзив Умов та правил надання банківських послуг, які є різними за змістом, неможливо достеменно встановити чи містили вони положення про збільшення строку позовної давності саме на момент підписання відповідачем анкет-заяв від 29 вересня 2008 року і 19 жовтня 2011 року, що в свою чергу не містять домовленості сторін про збільшення позовної давності. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Статтею 266 ЦК України встановлено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). За таких обставин, беручи до уваги сплив строку позовної давності, враховуючи те, що зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову повністю. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1762,00 гривень з відповідача стягненню не підлягає. Пунктом 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Разом з тим, враховуючи ненадання відповідачем детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, що суперечить ч. 3 ст. 137 ЦПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed