Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

В березні 2015р. позивач ПАТ «КБ «Надра» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 3), в якому просив суд: стягнути солідарно з відповідачів 1-3 на свою користь заборгованість за договором «Автопакет» № 47/РП/39/2008-840 від 05 вересня 2006р. (далі по тексту - кредитний договір) в сумі 100340,84 дол. США та 125762,94 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 05 вересня 2006р. між ВАТ «КБ «НАДРА» правонаступником якого є ПАТ «КБ «НАДРА» та відповідачем 1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого він отримав грошові кошти (кредит) у розмірі 76500,0 дол. США зі сплатою відсотків у сумі 9,5% річних. Станом на день подання позовної заяви відповідач 1 не виконав взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, порушив строки повернення кредиту, а також сплати відсотків, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 100340,84 дол. США, що складає суму кредиту та відсотків, та 125762,94 грн. що складає нарахування пені та штраф за несвоєчасне виконання умов кредитного договору. В якості забезпечення виконання відповідачем 1 зобов'язань по кредитному договору 05 вересня 2006р. між позивачем та відповідачем 2 ([PERSON].) укладено договір поруки та 30 квітня 2013р. укладено з відповідачем 3 ([PERSON].) договір поруки, за якими відповідачі 2, 3 беруть на себе зобов'язання перед позивачем відповідати в повному обсязі по зобов'язанням відповідача 1, які виникають з умов кредитного договору, як солідарні боржники. Також на забезпечення виконання умов кредитного договору 05 вересня 2006р. було укладено договір іпотеки, за яким відповідач 1, як іпотекодавець з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, передав в іпотеку нерухоме майно - трикімнатну квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею 57,9 кв.м. Також 10 листопада 2010р. між позивачем та відповідачем 1 укладено додаткову угоду № 1 та додатковий договір про внесення змін та доповнень №2 до кредитного договору, за яким строк дії кредитного договору продовжено до 2040р. В порядку ст. 123 ЦПК України відповідач 1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з зустрічним позовом до ПАТ «КБ «Надра» про визнання недійсними кредитного договору та додаткових угод до нього, договорів поруки та договору про внесення змін та доповнень, договору іпотеки та договору про внесення змін до нього, треті особи [PERSON], [PERSON], який ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2015р. прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. Свої зустрічні позовні вимоги позивач за зустрічним позовом обґрунтовував тим, що в умовах оспорюваного кредитного договору банком не було визначено порядок надання кредиту, а лише порядок його погашення та внесення змін до його змісту. Вважає, що в змісті кредитного договору та інших додаткових угод відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для їх укладення, а саме: не наведено детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача, тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту); відсутня інформація про можливі настання валютних ризиків для позичальника; річна відсоткова ставка за кредитом не визначена належним чином; не встановлено, не розкрито та є відсутніми обов'язкові умови щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргу, шляхом оприлюднення їх у письмовій формі, іще до укладення такого договору; не встановлено інфляційного застереження та відсутні належні дані і відомості, відносно домовленості про розрахунки індексації. Також, вважає, що ефективна ставка відсотка (реальна процентна ставка) та сукупна вартість кредиту (абсолютне значення подорожчання кредиту) в договорах кредиту не визначені, реальна процента ставка є завищеною. Тому, наведені розбіжності, являються такими, що поліпшують умови банку, який розробляв спірний кредитний договір та додаткові угоди до нього. А отже, банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману, щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом заявлений первісний позов підтримав в повному обсязі з підстав зазначених в ньому, та заперечував проти задоволення зустрічного позову. В подальшому представник первісного позивача в судове засіданні не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. В прохальній частині позову первісний позивач клопотав про розгляд справи у відсутність свого представника. В судовому засіданні представник відповідачів 1-3 за первісним позовом/позивача за зустрічним позовом [PERSON] первісний позов ПАТ «КБ «Надра» не визнала та просила суд відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених в письмових запереченнях по справі, зустрічну позовну заяву підтримала у повному обсязі та просила її задовольнити. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позови, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що первісний та зустрічний позови не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з матеріалів справи, 05 вересня 2006р. між первісним позивачем та відповідачем 1 ([PERSON].) за первісним позовом було укладено кредитний договір за умовами якого банк надає позичальнику кредит на споживчі цілі у сумі у розмірі 76500,0 дол. США зі сплатою відсотків у сумі 9,5% на рік за користування кредитом в порядку та в строки, визначені кредитним договором, з кінцевим терміном повернення 04 січня 2035р. 10 листопада 2010р. між цими ж сторонами укладено додаткову угоду № 1 та додатковий договір про внесення змін та доповнень №2 до кредитного договору від 30 квітня 2013р., за яким строк дії кредитного договору продовжено до 2040р. На забезпечення виконання даних кредитних зобов'язань, було укладено: 05 вересня 2006р. договір поруки, за яким відповідач 2 за первісним позовом ([PERSON].), як поручитель поручається перед кредитором за належне виконання боржником, взятих на себе зобов'язань, що витікають з кредитного договору, також між сторонами було укладено додатковий договір про внесення змін та доповнень №1 до даного договору поруки; 30 квітня 2013р. між первісним позивачем та відповідачем 3 за первісним позовом ([PERSON].) було укладено договір поруки, за яким відповідач 3, як поручитель зобов'язується в порядку, передбаченому кредитним договором, відповідати перед кредитором за належне виконання боржником грошових зобов'язань за кредитним договором в повному обсязі. 05 вересня 2006р. між первісним позивачем та боржником - відповідачем 1 було укладено договір іпотеки, за яким боржник, як іпотекодавець з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, передав в іпотеку нерухоме майно - трикімнатну квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею 57,9 кв.м. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 2 ст. 533 цього Кодексу, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Судом встановлено, що позивачем за первісним позовом були виконані умови кредитного договору в частині надання позичальнику - відповідачу 1 грошових коштів за кредитом на підставі заяви про видачу готівки від 05 вересня 2006р. та перераховано на його рахунок суму кредиту у розмірі 76500,0 дол. США. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно наданого первісним позивачем суду розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 11 лютого 2015р. заборгованість за кредитним договором становить 100340,84 дол. США, що складає суму кредиту та відсотків, та 125762,94 грн. що складає нарахування пені та штраф за несвоєчасне виконання умов кредитного договору. В той же час, стороною відповідачів за первісним позовом заперечувався факт правильності розрахунку даної заборгованості та зазначено, що позивачем розрахунок заборгованості складено поверхово та не підтверджено належними доказами, він не містить у повній мірі інформацію про внесені відповідачем 1 на виконання умов кредитного договору щомісячні платежі, на підтвердження чого, відповідачем 1 надано до суду квитанції про сплату щомісячних платежів, що не зазначені у розрахунку заборгованості. Також представник відповідача 1 стверджував, що розмір щомісячного платежі встановлений у кредитному договорі у розмірі 974,0 дол. США не відповідає умовам викладеним у кредитному договорі. В обґрунтування заперечень на первісний позов, стороною відповідачів 1-3 за первісним було надано висновок експертно-економічного дослідження № 62/9/2016 від 22 вересня 2016р. проведеного Експертно-Дослідною службою України. На вирішення експерту, серед іншого було поставлено питання «Чи відповідає розрахунок заборгованості [PERSON] за договором №47/РП/39/2006-840 від 05 вересня 2006 р. станом на 11 лютого 2015р. Умовам кредитного договору зі змінами та доповненнями та первинним документам». В судовому засіданні представник відповідачів 1-3 за первісним позовом наголошувала, що дослідження було проведено на підставі письмових доказів, які були витребувані судом за клопотанням сторони відповідачів за первісним позовом у первісного позивача. За даним висновком встановлено, що у розрахунку встановлено затримки зарахування банком сплачених позичальником платежів, а саме: 10 жовтня 2006р. - 974,0 дол. США, 09 грудня 2006р. - 974,0 дол. США, 10 січня 2007р. - 974,0 дол. США, 07 лютого 2007р. - 974,0 дол. США, 07 березня 2007р. - 974,0 дол. США, 08 червня 2007р. - 974,0 дол. США, 11 серпня 2007р. - 974,0 дол. США, 10 вересня 2007р. - 974,0 дол. США, 08 лютого 2008р. - 974,0 дол. США, 10 грудня 2008р. - 974,0 дол. США, 09 червня 2010р. - 300,0 дол. США, 10 липня 2010р. - 300,0 дол. США. У розрахунку встановлено, що відсутній платіж в погашення заборгованості 23 червня 2011р. у сумі 487,0 дол. США; відсутні дані щодо реструктуризації заборгованості за відсотками (6809,33 дол. США), комісією (5587,59 дол.США), відкладеними відсотками (2254,05 дол. США), що передбачені додатком «Графіку» до додаткової угоди №1 від 10 листопада 2010р.; розмір щомісячного платежу (974,00 дол.США) не узгоджується з терміном повернення кредиту (до 04 січня 2035р.); у розрахунку відсутні дані щодо суми неоплачених відсотків станом на 30 квітня 2013р., що передбачені додатком №1 «Графік» договором про внесення змін та доповнень №2 від 30 квітня 2013р.; встановлені розбіжності розмірів нарахованих комісій, що зазначені у додатку «Графіку» до додаткової угоди №1 від 10 листопада 2010р. та розрахунку заборгованості; у розрахунку відсутні дані щодо реструктуризації заборгованості за відсотками (6809,33 дол. США), комісією (5587,59 дол. США), відкладеними відсотками (2254,05 дол. США), що передбачені додатком «Графіку» до додаткової угоди №1 (25 травня 2011р.); розміри нарахованої комісії, зазначені у додатковій угоді №1 від 10 листопада 2010р. не відповідають розмірам фактично нарахованої комісії у розрахунку заборгованості станом на 11 лютого 2015р.; у розрахунку відсутній розмір простроченої заборгованості, а тому сума нарахованої пені арифметично не обґрунтована; не видається за можливе встановити обґрунтованість нарахованої заборгованості за порушення умов п.4.2., 4.3. додаткової угоди (згідно розрахунку заборгованості) у сумі 4702,02 дол. США. На спростування зазначених відомостей наведених у дослідженні, стороною первісного позивача не наданого жодного належного і допустимого доказу. Судом було зобов'язано сторін по справі провести звірку відсутніх платежів у розрахунку заборгованості наданого первісним позивачем. Дана вимога не виконана з вини первісного позивача. Таким чином, наданий стороною позивача за первісним позовом розрахунок заборгованості не може слугувати беззаперечним належним та допустимим доказом правильності нарахування заборгованості за кредитним договором, а є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача за первісним позовом і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум, не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог банку до позичальника та поручителів. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені первісні позовні вимоги є необґрунтованими, а тому в задоволенні первісного позову слід відмовити. Стосовно зустрічного позову, то він також не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 14 постанови № 5 від 30 березня 2012р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Окрім того, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно правових позицій висловлених Верховним Судом України в постанові по справі № 6-40цс13 від 11 вересня 2013р., що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по - перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по - друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по - третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Так, в обґрунтування заявлених зустрічних позовних вимог, сторона позивача за зустрічним позовом посилається на те, що банком було приховано від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Отже, зміст даного принципу проявляється, зокрема, у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно визначати структуру і вид договірного зв'язку, при цьому саме сторони самі обирають вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини, його істотні умови. Виходячи із загальних умов, укладеного між сторонами кредитного договору, сторонами досягнуто домовленість про істотні умови договору даного виду, серед іншого, договір містить положення про суму кредиту, відсоткову ставку. При цьому, позивачем за зустрічним позовом підписано вказаний кредитний договір на кожному аркуші договору, як і підписано всі додаткові угоди до нього, що свідчить про ознайомлення з умовами кредитного договору та виразу повної згоди під час його підписання з умовами, викладеними у ньому. Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, що при підписанні спірного кредитного договору позивач за зустрічним позовом погодився з його умовами, факт отримання кредитних коштів не заперечується стороною позивача за зустрічним позовом, що свідчить про виконання з боку відповідача зобов'язань по кредитному договору, обставин для визнання положень кредитного договору несправедливими, також не було надано, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що умови кредитного договору не суперечать принципу добросовісності, у зв'язку з чим підстав для визнання кредитного договору недійсним та додаткових угод до нього немає. Оскільки суд прийшов до обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні заявлених зустрічних позовних про визнання недійсним кредитного договору, суд не вбачає підстав для задоволення зустрічних позовних вимог про визнання недійсними договорів поруки та іпотеки.

Outcome: dismissed