Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

В березні 2020 р. позивач [PERSON] звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Позов мотивує тим, що вищевказана квартира перебуває у його особистій приватній власності, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15 грудня 1997р. (1/4 частина квартири) та договору дарування від 05 липня 2019р. (3/4 частини квартири), який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войстрік О.В. Така ж інформація підтверджується довідкою № 202488924 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.03.2020р. На теперішній час у вказаній квартирі зареєстровані, але не проживають у строк понад 1 рік без поважних причин батьки позивача [PERSON] - відповідачі [PERSON] та [PERSON] . Особисті речі відповідачів в квартирі відсутні, за надані житлово-комунальні послуги вказані особи не сплачують, у зв`язку з чим позивач несе додаткові фінансові затрати на їх оплату. При цьому відповідачу [PERSON] на підставі права власності належить житлове приміщення за адресою [ADDRESS] . Вважає, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням як такі, що не користуються ним більш 1 року без поважних причин. Провадження у справі відкрито ухвалою від 10.06.2020 р. з призначенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити з підстав, зазначених у позові, надала пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Відповідачі, будучи повідомленими про час та місце розгляду справи відповідно до вимог закону, в судове засідання повторно не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, заяв про відкладення розгляду не надходило, не подали відзив на позовну заяву, в зв`язку з чим відповідно до вимог ст.ст.223, 280 ЦПК України розгляд даної справи проведений в заочному порядку. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Спірним житловим приміщенням є квартира за адресою: [ADDRESS] , що у Подільському районі м.Києві, яка перебуває у приватній власності позивача [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15 грудня 1997 р., видане Відділом приватизації житла Подільської РДА у м.Києві (1/4 частка квартири), та договору дарування 3/4 частки квартири від 05.07.2019р., посвідченого приватним нотаріусом КМНО Войстрік О.В. за реєстром № 784. Дані обставини підтверджуються довідкою № 202488924 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.03.2020р. та копіє договору дарування від 05.07.2019 р. Як вбачається вищевказаного договору, [PERSON] подарувала [PERSON] 2/4 частки вищевказаної квартири, а [PERSON] подарував [PERSON] 1/4 частки даної квартири. Судом встановлено, що на час розгляду справи у вищевказаній квартирі зареєстровані відповідачі: [PERSON] , [PERSON] .Проте вказані особи тривалий час, з травня 2018 року, не проживають за місцем реєстрації, що підтверджується актом про непроживання особи у житловому приміщенні № 1 від 20.05.2019р., актом про непроживання особи у житловому приміщенні № 2 від 11.02.2020р., актом про непроживання особи у житловому приміщенні № 1-1 від 20.05.2019р. та актом про непроживання особи у житловому приміщенні № 2-2 від 11.02.2020р. В ході допиту в судовому засіданні свідка [PERSON] також було встановлено відсутність відповідачів за місцем реєстрації у строк понад 1 рік, а також відсутність створених їм перешкод у користуванні житлом за місцем реєстрації. У суду відсутні підстави ставити під сумнів відомості, повідомлені свідком, його покази підтверджуються також і письмовими доказами. Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України та ЖК України. За змістом ст.156 ч.1 Житлового Кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16). Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідачі не є власниками квартири, не проживають в ній у строк понад 1 рік без поважних на те причин, та не беруть участі в утриманні майна за місцем реєстрації, що порушує права власника, позивача. При визнанні судом відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, судом не вбачається порушення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідачі тривалий час без поважних причин не проживають у зазначеній квартирі. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про вчинення власником квартири перешкод відповідачам у користуванні жилим приміщенням. Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що відповідачі втратили право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] , оскільки відсутні у даному житловому приміщенні, не мають речей у спірному житлі, не беруть участі в утриманні майна за місцем реєстрації, чим перешкоджають власнику у здійсненні права користування та розпоряджання квартирою. Відповідно до ст.11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом спеціального уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Згідно зі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і зазначення про це у рішенні суду є зайвим. Відповідно до Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання», зняття особи з реєстраційного обліку проводиться компетентними, уповноваженими на це органами, зокрема, на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і лише в разі відмови цього органу здійснити зняття особи з реєстраційного обліку на підставі рішення суду, такі дії можуть бути оскаржені до суду із залученням компетентного органу в якості відповідача. Таким чином, у зв`язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved