Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-18 00:00:00

в березні 2021 року до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області надійшла цивільна справа за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 21 119,75 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту станом на 03.06.2020 року складає 565 798 грн. 10 коп. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що між банком та [PERSON] 30.03.2007 року був укладений кредитний договір № NKUCAK00090039, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит на строк з 30.03.2007 року до 29.03.2014 року (включно) в вигляді невідновлювальної кредитної лінії в розмірі 38 379,10 доларів США на придбання транспортного засобу, пов`язаних з цим супутніх витрат, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (в подальшому розмір процентної ставки був збільшений до 14,04 %), інших платежів, визначених договором (додатковими угодами в подальшому змінювався термін кредитування, розмір заборгованості за кредитним договором). В порядку забезпечення виконання обумовленого кредитного договору 30.07.2007 року між банком та [PERSON] був укладений договір поруки, за яким останній поручився за вчасне та повне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань та зобов`язався нести перед позивачем разом з [PERSON] солідарну відповідальність за порушення ним умов кредитного договору. Взяті на себе зобов`язання, відповідно до умов кредитного договору, банк виконав у повному обсязі. Проте, [PERSON] , незважаючи на це, порушив його, оскільки, своєчасно не погашав кредит та не сплачував проценти за користування ним, комісію, внаслідок чого станом на 03.06.2020 року утворилася заборгованість по кредитному договору в розмірі 66 218,08 доларів США, яка складається з: - заборгованості за кредитом у розмірі 10 487,09 доларів США, - заборгованості за процентами в розмірі 10 632, 66 доларів США, - заборгованості за комісією в розмірі 1 303,17 доларів США, - пені в розмірі 43 795,16 доларів США. Посилаючись на наведені обставини, а також своє право щодо визначення суми заборгованості, належної до стягнення, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитом (тілом кредиту), процентами в загальному розмірі 21 119,75 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту станом на 03.06.2020 року складає 565 798 грн. 10 коп. Відповідачем було подано зустрічний позов, у якому останній просив визнати поруку, яка виникла на підставі договору поруки б/н від 30.03.2007 року, укладеного між ним та АТ КБ «Приватбанк» припиненою, зокрема з тих підстав, що банком не було пред`явлено вимог до поручителя у передбачені законом строки. В свою чергу представник позивача подав відзив на зустрічний позов. Вказував на безпідставність заявлених відповідачем вимог, в тому числі з огляду на наступне: останнім обрано неналежний спосіб захисту; позов до поручителя був пред`явлений в передбачений законом та умовами договору строк, відповідачем пропущена позовна давність для звернення до суду з вимогами про визнання поруки припиненою. В судове засідання представник позивача не з`явився, в матеріалах справи наявна заява, в якій останній просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити, в задоволенні зустрічного позову, [PERSON] відмовити. Відповідач, його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» , підтримуючи зустрічний позов з підстав, викладених у ньому. Третя особа без самостійних вимог [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. У задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» просив відмовити, зустрічний позов [PERSON] задовольнити. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 30.03.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № NKUCAK00090039, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит на строк з 30.03.2007 року до 29.03.2014 року (включно) в вигляді невідновлювальної кредитної лінії в розмірі 38 379,10 доларів США на придбання транспортного засобу, пов`язаних з цим супутніх витрат, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, комісії (винагороди за надання фінансового інструмента). Наслідками порушення договору в частині своєчасного повернення позичальником кредиту або його чергової частини, а також внесення плати за користування кредитними коштами є обов`язок останнього сплачувати на користь банку неустойку (пеню) в розмірі 0,14% від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення (підлягає сплаті в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату сплати). В якості забезпечення обумовленого зобов`язання 30.03.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір застави, за умовами якого останній, як заставодавець, передав банку в заставу придбаний ним у власність, за рахунок отриманих у кредит коштів, автомобіль марки «Хюндай» модель «ТUCSON» 2007 року випуску, реєстраційний № [NUMBER] , заставною вартістю 148 600 грн. 00 коп. В цей же день, 30.07.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір поруки, за яким останній поручився за вчасне та повне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань та зобов`язався нести перед позивачем разом з [PERSON] солідарну відповідальність за порушення ним умов кредитного договору. 24.09.2012 року, 16.06.2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено дві додаткові угоди, відповідно до яких було збільшено розмір кредиту до 41938,19 доларів США, період кредитування до 30.03.2017 року, зменшено розмір нарахованої неустойки. Взяті на себе зобов`язання банк виконав у повному обсязі, проте позичальник виплати проводив нерегулярно, в зв`язку з чим 13.02.2015 року банк звернувся до Южноукраїнського міського суду Миколаївської області з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави. Рішенням суду в задоволенні позовних вимог банку було відмовлено. Згідно постанови Апеляційного суду Миколаївської області від 09.07.2018 року обумовлене рішення було скасовано. В рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № NKUCAK00090039 від 30.03.2007 року в розмірі 11 406,73 доларів США, з яких: 10 429,78 дол. США заборгованість за тілом кредиту, 740,20 дол. США заборгованість за процентами, 236,94 доларів США заборгованість за комісією, пеня в розмірі 10 492 грн. 22 коп. (станом на 31.12.2014 року), звернуто стягнення на належний на праві власності [PERSON] автомобіль марки «Хюндай» модель «ТUCSON» 2.0, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Заборгованість за кредитним договором залишилась непогашеною. Так, відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (зокрема: виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України); переданням відступного (ст. 600 ЦК України); зарахуванням зустрічних однорідних вимог (ст. 601 ЦК України); за домовленістю сторін (ст. 604 ЦК України); прощенням боргу (ст. 605 ЦК України); поєднанням в одній особі боржника і кредитора (ст. 606 ЦК України); неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає (ст. 607 ЦК України); смертю фізичної особи або ліквідацією юридичної особи в разі неможливості переведення боргу на правонаступника (ст.ст. 608, 609 ЦК України)). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст.ст. 611, 612, 623-625, 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, зокрема повинен достроково повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку. Водночас, положення ч.1 ст. 546 ЦК України вказують на те, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Тобто, одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (ч.1 ст. 546 ЦК України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч.1 ст. 553 ЦК України). Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, визначені у ст. 554 цього Кодексу. При цьому, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки (ч.4 ст. 559 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Як зазначалось вище, згідно постанови Апеляційного суду Миколаївської області від 09.07.2018 року в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № NKUCAK00090039 від 30.03.2007 року, яка виникла станом на 31.12.2014 року, в загальному розмірі 11 406,73 доларів США, а також 10 492 грн. 22 коп. пені, звернуто стягнення на належний позичальнику транспортний засіб. Таким чином, банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, змінивши на власний розсуд умови основного зобов`язання щодо строку дії договору та періодичності платежів, а відтак строк виконання зобов`язань - як основного, так і акцесорних - є таким, що настав. В зв`язку з чим, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється в разі пред`явлення до позичальника вимог згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. При цьому, питання правильного застосування ч.4 ст. 559 ЦК України було також предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 408/8040/12 та у справі № 202/4494/16-ц, за наслідками розгляду яких Велика Палата Верховного Суду в постановах від 13 червня та 31 жовтня 2018 року виклала правовий висновок про відсутність підстав для відступлення від сталої практики Верховного Суду України й Верховного Суду та вказала, що з огляду на положення другого речення ч.4 ст. 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, в силу положень ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. З огляду на викладене, враховуючи, що з позовом про звернення стягнення на предмет застави в рахунок дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором банк звернувся до суду 13.02.2015 року, в договорі не установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч.4 ст. 559 ЦК України, кредитор був зобов`язаний пред`явити позов до поручителя протягом шести місяців від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту. Таким чином, оскільки банк звернувся з вказаним позовом до поручителя 11.08.2020 року, тобто поза межами шестимісячного строку з моменту настання строку виконання основного зобов`язання, суд приходить до висновку, що порука за договором поруки від 30.03.2007 року є припиненою на підставі ч.4 ст. 559 ЦК України. При цьому, строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може. Що стосується зустрічного позову. Так, відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів наведені у ч.2 вказаної статті. Зокрема, для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках: - кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; - особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником). Водночас, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому вказаний спосіб захисту інтересу може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права. Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним. Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту. Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений. Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 року в справі № 522/1528/15-ц. З наведених підстав у задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати.

Outcome: dismissed