Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-17 00:00:00

В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на неповноту досліджених судом доказів та обставин справи, що призвело до порушення норм матеріального права. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким поділити спірну квартиру між подружжям порівну, посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, зібраним по справі доказам і вимогам закону. Доводи апеляційної скарги [PERSON] зводяться до того, що від продажу належної їй на праві власності квартири [ADDRESS] вона отримала фактично 40000,00 грн. і ці кошти були сплачені в рахунок погашення кредитного договору від 02.07.2004 року на придбання спірної квартири [ADDRESS], а тому 8/15 частин цієї квартири є її особистою власністю, що безпідставно не враховано судом при вирішенні спору. Доводи апеляційної скарги [PERSON] зводяться до того, що, перебуваючи з позивачкою у шлюбі, він продав належну йому на праві власності частину квартиру [ADDRESS] вартістю 9880,00 грн. та вклав вказані кошти в їх сімейний бюджет для подальшого погашення кредитного договору від 02.07.2004 року для придбання спірної квартири. В апеляційному суді [PERSON] категорично наполягала на вирішенні справи виключно в межах заявлених нею позовних вимог. Представник [PERSON] [PERSON] в апеляційному суді вимоги позивача підтримала. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційним судом встановлені наступні обставини справи. В листопаді 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом та, уточненивши позовні вимоги, просила визнати її особистою власністю 8/15 частин квартири [ADDRESS]; визнати спільною сумісною власністю її та [PERSON] 7/15 частин цієї квартири; визнати за нею право власності на 4/15 частин зазначеної квартири; визнати за [PERSON] право власності на 3/15 частин вказаної квартири. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 28.01.2000 року по 11.10.2013 року перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, мають спільну доньку - [PERSON], [INFO]. В період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 02 липня 2004 року позивачка придбала квартиру [ADDRESS]. Для придбання цієї квартири вона отримала у ВАТ «Державний ощадний банк України» кредит в розмірі 75000,00 грн., який погасила самостійно. Наголошувала, що до реєстрації шлюбу мала у приватній власності квартиру [ADDRESS], яку вона продала за 40000,00 грн. з метою погашення заборгованості за кредитним договором. Вважала, що з врахуванням вкладених особистих коштів у спірну квартиру 8/15 частин цієї квартири є її особистою приватною власністю, а відповідачеві може належати 3/15 частин вказаної квартири. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 лютого 2014 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Визнано 16/100 частин квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON]; визнано 84/100 частин цієї квартири спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] Визнано за [PERSON] право власності на 42/100 частин вказаної квартири та визнано за [PERSON] право власності на 42/100 частин цієї квартири. Вирішено питання про розподіл між сторонами судових витрат. Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 09 квітня 2014 року рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 лютого 2014 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 липня 2014 року ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 09 квітня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Суд касаційної інстанції вказав, що в порушення ст.ст.212-214, 303, 315 ЦПК України судом при вирішенні спору не прийнято до уваги презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя; не зазначено чим саме доводиться, що позивачка за ті саме кошти, отримані від продажу іншої квартири погасила кредит, взятий на придбання спірної квартири; не враховано, що збільшення розміру частки в майні подружжя за рахунок зобов'язань за кредитним договором не передбачено законодавством. Як визначено в ч.4 ст.338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Апеляційним судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 жовтня 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], укладений 28 січня 2000 року, розірвано (а.с.6). 02 липня 2004 року [PERSON] згідно нотаріально посвідченому договору купівлі-продажу придбала квартиру [ADDRESS] вартістю 71685,00 грн. (а.с.8). Одночасно, 02 липня 2004 року укладено кредитний договір №210/721 між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON], за яким банк надав позичальнику кредит в сумі 75000,00 грн. (а.с.10-12). Отже, сплачену за квартиру [ADDRESS] вищезазначену суму коштів позивачка отримала шляхом укладення 02 липня 2004 року з ВАТ «Державний ощадний банк України» кредитного договору №210/721. Зазначені обставини справи сторони не заперечували і не спростовували. 06 липня 2004 року укладено іпотечний договір між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON], за яким передано в іпотеку квартиру [ADDRESS] вартістю 77200,00 грн. (а.с.136-137), що сторони також не спростовували і не заперечували. 08 жовтня 2004 року на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] продала квартиру [ADDRESS] за 12333,00 грн., яка належала їй згідно свідоцтва про право власності від 18.02.1998 року (а.с126,128). [PERSON] на праві власності належала 21/50 частин квартири [ADDRESS] (а.с93), яка на підставі договору купівлі-продажу від 01 серпня 2002 року продана відповідачем за 9880,00 грн. (а.с.92). Відповідно до довідки Чернігівського обласного управління АТ «Ощадбанк» станом на 11.02.2014 року №36/349 зобов'язання [PERSON] перед банком за кредитним договором №210/721 від 02 липня 2004 року виконані в повному обсязі (а.с.96). Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 70 СК України зазначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, вказаними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї, наявність боргів подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї, має враховуватися при поділі майна. Як встановлено апеляційним судом, квартира [ADDRESS] була придбана для проживання сім»ї [PERSON], що позивачем не заперечувалось. Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, за винятком випадків, коли законом визначена презумпція, яка перерозподіляє тягар доказування. Отже, саме [PERSON] має довести, що частина спірної квартири придбана за її кошти. Як вбачається з матеріалів справи, 02 липня 2004 року квартира [ADDRESS] була придбана позивачкою за ціною 71685,00 грн., кошти були отримані шляхом укладання того ж дня кредитного договору №210/721 між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] 01 серпня 2002 року [PERSON] продав 21/50 частини квартири [ADDRESS], яка належала йому на праві власності, вартістю 9880,00 грн., а 08 жовтня 2004 року [PERSON] продала квартиру [ADDRESS], яка належала їй на праві власності, за 12333,00 грн. Як вбачається з матеріалів справи, за заявою [PERSON] судовим експертом проведено експертне дослідження №32-13 від 11 жовтня 2013 року, за висновками якого ринкова вартість трикімнатної квартири [ADDRESS] складає 82540,00 грн. Ринкова вартість однокімнатної квартири [ADDRESS] складає 43841,00 грн. Отже, як вважає [PERSON], вартість однокімнатної квартири [ADDRESS] складає 53%, що і становить 8/15 частин вартості трикімнатної квартири [ADDRESS] (а.с.16-27). Відтак, на думку позивача, 8/15 частин квартири [ADDRESS] є її особистою приватною власністю, оскільки оплачені коштами, вирученими від продажу однокімнатної квартири, що підтверджується, на її думку, матеріалами справи, показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], висновками експертного дослідження №32-13 від 11.10.2013 року. Проте, такі твердження позивача є необгрунтованими, виходячи з наступного. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ч.6 ст.147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст.212 цього Кодексу. Сукупність зібраних по справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що експертне дослідження №32-13 від 11 жовтня 2013 року не впливає на вирішення даної справи по-суті, оскільки визначає тільки ринкову вартість квартир в момент їх продажу. Доводи [PERSON] про відчуження квартири [ADDRESS] за 40000,00 грн. є голослівними та спростовується п.3 договору купівлі-продажу квартири, за яким продаж вказаної квартири вчинено за 12333,00 грн., який сторони підписали, погодили, договір є чинним та сторонами в судовому порядку не оскаржувався. Стверджувана позивачем вартість проданої нею однокімнаної квартири за 40000 грн. не може бути визначена судом на підставі пояснень свідків, оскільки у цій конкретній справі показання свідків [PERSON] та [PERSON] не є засобом доказування та спростовуються чинним нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, а рішення не може грунтуватись на припущеннях. Отже, апеляційний суд відхиляє як юридично неспроможні твердження позивача про продаж цієї квартири начеб-то за 40000 грн., оскільки вартість квартири 12333,00 грн. визначена у нотаріально посвідченому чинному договорі купівлі-продажу, який є належним документальним доказом по справі. Відтак, апеляційним судом не встановлено доказів, які б достовірно і безсумнівно підтверджували, що 8/15 частин спірної квартири, що становить 38232,00 грн. (71685,00 грн. : 15 х 8) придбано за особисті кошти позивача, отримані від продажу квартири [ADDRESS], вартість якої згідно договору купівлі-продажу становить 12333,00 грн. Враховуючи презумпцію віднесення придбаної під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя, то позивачкою в порушення ст.ст. 58,59 ЦПК України не підтверджено належними та допустимими доказами, що 8/15 частка квартири [ADDRESS] придбана за її власні кошти. Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Вимога ж [PERSON] в апеляційній скарзі про поділ квартири порівну між колишнім подружжям не була предметом розгляду у суді першої інстанції, а відтак не може бути предметом перегляду у суді апеляційної інстанції, а тому апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Проте, як встановлено апеляційним судом, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], її цивільні права та інтереси ніким не порушені, а тому її вимоги є передчасними і не підлягають судовому захисту у обраний нею спосіб, а отже підстави для задоволення її позову відсутні, а апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Враховуючи вищенаведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання особистою власністю [PERSON] 8/15 частин квартири [ADDRESS]; визнання спільною сумісною власністю [PERSON] і [PERSON] 7/15 частин цієї квартири; визнання за [PERSON] права власності на 4/15 частин вказаної квартири; визнання за [PERSON] право власності на 3/15 частин спірної квартири.

Outcome: partial