Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-30 00:00:00

Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому просить: стягнути із відповідача на користь АТ «КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором без номера від 17.01.2011 в сумі 120117,71 грн., яка складається з наступного: 3874,86 грн. - заборгованість за кредитом; 116242,85 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 17.01.2011 по 30.07.2018, а також судові витрати у розмірі 1921,00 грн. На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідно до укладеного договору без номера від 17.01.2011 відповідач отримав кредит у розмірі 4300.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті. Позивач свої зобов`язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме - надав відповідачеві кредит у розмірі, встановленому Договором. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав. У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором, відповідач, станом на 30.09.2019 має заборгованість - 297207,33 грн., яка складається з наступного: 3874,86 грн. - заборгованість за кредитом; 288621,16 грн. - заборгованість за користуванням кредитом; 4711,31 грн. - заборгованість за пенею та комісією. Законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, заборгованість до стягнення становить 120117,71 грн., яка складається з наступного: 3874,86 грн. - заборгованість за кредитом; 116242,85 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 17.01.2011 по 30.07.2018. На даний час відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов`язань і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ КБ «Приватбанк». 10 березня 2020 року ухвалою судді відкрито спрощене позовне провадження у даній справі. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження на 30 березня 2020 року, з повідомленням, однак без виклику сторін. Сторони у судове засідання не з`явилися. Про дату та час проведення судового засідання повідомлялися належним чином. Відповідач [PERSON] 30.03.2020 за вхід.№2170 подав відзив на позовну заяву, в якому посилався на те, що у нього перед банком відсутня заборгованість за кредитом. Всього він сплатив на погашення цього кредиту 5666 гривень, що підтверджується Розрахунком наданим позивачем до позову, де зазначені суми та дати проплати. Першу проплату він здійснив 20.06.2013 у сумі 300 грн., далі: 31.07.2013 в розмірі 300 грн., 03.12.2014 у розмірі 1200 грн., 16.01.2015 в розмірі 570 грн., 06.03.2015 в розмірі 898 грн., 09.04.2015 в розмірі 1000 грн., 26.05.2015 року в розмірі 498 грн., останню проплату він здійснив 26.08.2015 в розмірі 900 грн. Тобто, останній платіж на погашення заборгованості за цим кредитом він здійснив 26.08.2015 року в сумі 900 гривень, що також підтверджується розрахунком який надав позивач до позовної заяви. Тому, у нього перед позивачем відсутня заборгованість за тілом кредиту. Звісно у нього квитанції на сьогоднішній день уже не збереглися, однак ця обставина щодо відсутності у нього заборгованості перед позивачем, як він вже вище зазначав, підтверджується розрахунком який позивач додав до позову. Щодо стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом з 17.01.2011 по 30.07.2018 в розмірі 116 242 грн. 85 коп., він ці позовні вимоги не визнає та заперечує проти їх задоволення. Під час підписання Анкети-заяви від 17.01.2011 Банк не ознайомлював його ні з Умовами та правилами надання банківських послуг, ні з Правилами користування платіжною карткою, а також не ознайомлював його із Тарифами банку. У підписаній ним Анкеті - заяві від 17.01.2011 процентна ставка не зазначена і з ним, як споживачем банківських послуг, позивач не погоджував розмір процентної ставки 30% за користування кредитом, і він з такою процентною ставкою не ознайомлювалась. Крім того, у цій анкеті-заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 17 січня 2011 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/, як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів він як відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання ним кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді цієї справи. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані йому як відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із ним кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Така правова позиція висвітлена в Постанові Велдикої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року (справа №342/180/17). Тому, він категорично заперечує та не погоджується із тим, що підписана анкета - заява від 17.01.2011, Умови та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, Правила користування платіжною карткою, Тарифи банку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/, складають між ним та позивачем Кредитний договір б/н від 17.01.2011, про що у позові зазначає позивач. У разі, якщо суд не візьме до уваги вищенаведені доводи і обґрунтування, беручи до уваги заявлені позовні вимоги, вважає, що є необхідність застосуванню строків загальної позовної давності як до основної суми зазначеної у позові заборгованості, так і спеціальної позовної давності по процентам. Як видно із розрахунку, останній платіж він сплатив в розмірі 900 грн. 26.08.2015, інших платежів він не робив. Тобто останній день подачі позову (в межах трирічного строку) припадає на 26.08.2018. Позивач подав позов до суду 22 жовтня 2019 року, як видно із дати позовної заяви, тобто із пропуском трирічної позовної давності, що є окремою підставою для відмови у позові. Проте, у розрахунку наданого Банком до позову зазначено, що 30.01.2017 сплачено 88 грн. 69 коп., з чим він категорично не погоджується. Ці кошти він не сплачував. Він ніколи не платив копійками. Із сум які він сплачував по кредиту кошти вносились без копійок, що видно із розрахунку. Вважає, що банк діє недобросовісно, оскільки ці кошти в сумі 88 грн. 69 коп. навмисно зазначені банком у розрахунку, або ж Банк особисто сплатив ці кошти, з метою переривання строку позовної давності, і звернення до суду з цим позовом. Позивач не надав належних доказів (квитанція, чек, тощо) на підтвердження сплати саме ним 88 грн. 69 коп. В свою чергу як він вже вище зазначив, він не визнає факту сплати ним цих коштів. На позивача покладається обов`язок надати суду належні і допустимі докази сплати саме ним 88 грн. 69 коп., якщо на цю обставину посилається позивач, а ним ця обставина заперечується. Позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Просив у задоволенні позову АТ КП «ПриватБанк» про стягнення заборгованості - відмовити повністю. Відповідно до ч.3 ст.223, ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглянув справу за відсутності сторін, на підставі наявних доказів. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Заяви, клопотання: клопотання представника позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.42), клопотання представника позивача про розгляд справи за відсутності позивача (а.с.43), заявка про отримання процесуальних документів в електронному вигляді (а.с.41). Інші процесуальні дії у справі: відкриття спрощеного позовного провадження у справі, про що постановлено ухвалу окремим процесуальним документом. Судом встановлені такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини: Із досліджених судом письмових доказів - анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку без № від 17.01.2011 (а.с.6) судом встановлено, що відповідач підписав її 17.01.2011 Однак, у даній заяві не відмічено, яку із послуг він бажає отримати. Окрім того, у даній заяві не зазначено, яку саме суму коштів отримав відповідач від позивача. Умови та Правила не є складовою укладеного між сторонами кредитного договору. Однак, оскільки відповідачем не заперечується факт отримання кредитних коштів від позивача, тому суд приходить до висновку, що дійсно між позивачем та відповідачем було укладеного кредитний договір про надання коштів у кредит у сумі 4300 гривень. У заяві зазначено, що відповідач згоден із тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення. До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг. Із розрахунку заборгованості (а.с.4-5), судом встановлено, що станом на 30.09.2019 заборгованість відповідача перед позивачем, на думку самого позивача, за тілом кредиту становить 3874,86 грн. У вказаному розрахунку зазначено, що відповідач має заборгованість за процентами з 17.01.2011 по 30.07.2018 у сумі 116242,85 грн. Про стягнення чого і заявлено позивачем. Окрім того, із розрахунку заборгованості станом на 30.09.2019 судом встановлено, що відповідач вносив суму коштів на погашення заборгованості останні рази, а саме - 26.05.2015 у розмірі 498 гривень; 26.08.2015 у розмірі 900 гривень та 27.01.2017 у розмірі 88,69 гривень. З викладеного вище слід зробити висновок, що відсутні підстави для застосування строків позовної давності, як про це у відзиві просив відповідач. Тобто, строк позовної давності починає свій перебіг з моменту невнесення чергового платежу, а саме - з 28.01.2017, тобто з моменту, з якого виникла можливість реалізувати право щодо стягнення кредитної заборгованості в примусовому порядку через суд, що і було зроблено позивачем. А тому, суд не має підстави для застосування строку позовної давності, як про це просить відповідач, та немає підстави для відмови у задоволенні позову у зв`язку із цим. Дослідивши усі докази в їх сукупності, та беручи до уваги документально підтверджені доводи позивача, суд вважає встановленим, що між сторонами виникли спірні договірні цивільні правовідносини, за якими позивач зобов`язався надати та надав грошові кошти (кредит) у розмірі та на умовах, встановлених договором, а відповідач зобов`язався повернути кредит, однак у повному обсязі та вчасно свої зобов`язання не виконав. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав: Судом встановлено, що відповідач висловив згоду на те, що підписана анкета-заява від 17.01.2011 разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» становить між ним та Банком кредитний договір. Окрім того, встановлено, що відповідач здійснив останній платіж на погашення заборгованості за кредитним договором у сумі 88,69 гривень 27.01.2017. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1-3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положеннями ст.12 ЦПК України передбачено, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.ч.1, 5-7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 17 січня 2011 року процентна ставка не зазначена. З матеріалів справи вбачається, що АТ КБ «ПриватБанк», звернувшись з позовом про стягнення заборгованості, просило суд стягнути з [PERSON] заборгованість, що виникла станом на 30.09.2019 та складала 120117,71 грн., з яких: 3874,86 грн. - заборгованість за кредитом; 116242,85 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 17.01.2011 по 30.07.2018. Суд приходить до висновку про відмову у стягненні заборгованості по процентам за користування кредитом, виходячи з наступного: Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил банківських послуг у Приватбанку від 17.01.2011 процентна ставка не зазначена. Пред`явивши вимоги про погашення кредиту, позивач просив, крім тіла кредиту (суми, яку фактично отримав у борг відповідач), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами. На підтвердження позовних вимог позивач надав суду Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг із Умов та правил надання банківських послуг. Проте матеріали справи не містять доказів того, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг із Умов та правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи 17.01.2011 анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та саме у зазначеному в наданих банком документах розмірах. Крім того роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17) вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (17 січня 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (31 жовтня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За наведених обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг із Умов та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Відтак, надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановленими ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання другої сторони до запропонованого договору. Суд вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 17.01.2017 шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлено у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. Вимоги про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. З огляду на викладене відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Окрім того, Постановою Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Тобто, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. А тому, із врахуванням вище викладеного, суд має підстави для часткового задоволення заявлених позовних вимог, а саме - для стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту у сумі 3874,86 грн. В іншій частині заявлених позовних вимог суд має підстави відмовити. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, судові витрати, понесені позивачем і документально підтверджені - копією платіжного доручення №PROM2ВНІ57 від 22.10.2019, за правилами ч.1 ст.141 ЦПК України підлягають відшкодуванню із відповідача у сумі 61,97 грн. враховуючи такий розрахунок - 1921 грн. (сума судового збору сплачена за подання позовної заяви) / 120117,71 грн. (ціна позову) х 3874,86 грн. (розмір позовних вимог, який підлягає до задоволення).

Outcome: partial