Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-05 00:00:00

В березні 2014 року [PERSON] - представник [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання договору оренди нежилого приміщення, площею 57,8 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] за №78 від 14.11.2013 року, укладеного між відповідачами. В обґрунтування позову зазначено, що з 25.10.1991 року [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], під час якого за договором купівлі-продажу придбали вищевказане нежиле приміщення, що є спільною сумісною власністю, і було оформлене на чоловіка [PERSON] 14.11.2013 року відповідач [PERSON], діючи лише в своїх інтересах, без згоди позивачки уклав договір оренди належного їм приміщення з відповідачкою [PERSON] У зв'язку із тим, що ринкова вартість орендованого майна на сьогоднішній день становить 900 000,00 грн., тому за приписами ст.65 СК України мала б бути отримана згода позивачки перед укладенням спірного договору оренди. Такої згоди відповідач не отримував. Вважає, що вищевказаний договір оренди слід визнати недійсним, у відповідності до вимог ст.65 СК України, крім того згоди на укладення вказаного договору вона не надавала, жодної домовленості щодо вказаного договору між ними не було. Вважає, що таким чином порушені її права як співвласника нежилого приміщення. У судове засідання позивачка [PERSON] та її представник, належним чином повідомлені про час, місце розгляду справи, не з'явилися, надали суду заяви про підтримку позовних вимог, та розгляд справи у їх відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, проте позов визнала та не заперечувала проти його задоволення, подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причину неявки не повідомив. Неявка в судове засідання вказаних осіб не є перешкодою для розгляду позову, оскільки в матеріалах справи є достатньо доказів для вирішення по суті спірних правих відносин. В судове засідання, призначене на 06.06.2014 року сторони не з'явилися, про час місце розгляду справи були повідомлені належним чином про причини неявки суду не повідомили, тому судом закінчено розгляд справи без фіксації судового процесу технічними засобами відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши докази по справі, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбу з 25 жовтня 1991 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03.04.2006р. спірне нежиле приміщення належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 13.03.2006 року, тобто придбане в період шлюбу сторін. Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Враховуючи наведену презумпцію спільності придбаного подружжям в період шлюбу майна, спірне нежиле приміщення є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. 14.11.2013 року [PERSON] уклав із [PERSON] договір оренди №78 спірного приміщення за адресою [ADDRESS]. Відповідно до ч.2 ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Судом встановлено, що [PERSON] 14.11.2013 року без згоди позивачки, всупереч вимогам наведеним положенням ч. 2 ст.65 СК України, уклав договір оренди нежилого приміщення, яке є спільною сумісною власністю подружжя, чим порушив право позивачки, як співвласника вказаного приміщення. Згідно з ч.4 ст.369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Враховуючи вищевказане, судом встановлено, що один із подружжя [PERSON] уклав договір оренди нерухомого майна, яке є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, вчинив правочин, який виходить за межі дрібного побутового, без отримання на такі дії згоди другого співвласника майна позивачки [PERSON], тим самим порушив її права як співвласника нерухомого майна, тому позовні вимоги є обґрунтованими та таким, що підлягають задоволенню. Відповідач [PERSON] жодних доказів в обґрунтування наявності письмової або усної згоди від [PERSON] на укладення спірного договору оренди суду не надав, будь-яких заперечень не представив, та не скористався наданим правом та можливістю спростувати наведені позивачкою доводи та заявлені вимоги. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Як встановлено статтею 79 ЦПК України до судових витрат належить судовий збір. Таким чином, суд вважає, що з відповідачів підлягає стягненню на користь позивачки сплачений нею судовий збір за подання даного позову до суду в розмірі 243 гривень 60 копійок в дольовому порядку, тобто по 121,80 грн. з кожного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності,

Outcome: approved