Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-28 00:00:00

В березні 2015 року позивач звернулася в суд із вищезазначеним позовом, в якому просить суд визначити порядок користування квартирою [ADDRESS], яка належить на праві спільної сумісної власності сторонам, виділивши в користування позивачу окрему кімнату 6 загальною площею 13,9 кв.м, а відповідачу окрему кімнату 5 загальною площею 10,9 кв.м, а прохідну кімнату 4 площею 17,2 кв.м, кухню, ванну кімнату, коридор, передпокою залишити в загальному користуванні, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони мають у спільній часткові власності по ? частині зазначену квартиру, проте визначитися із тим, який порядок користування цим майном у добровільному порядку змоги не мають, тому позивач і звернулася в суд (а.с.3-5) В судове засіданні сторони та третя особа не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином відповідно до положень ст.74 ЦПК України, натомість подали заяви про проведення розгляду справи за їх відсутності. При цьому позивач зазначила, що вона позовні вимоги підтримує, а відповідач відповідно їх визнає (а.с.35, 37) Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову за умови якщо таке визнання не суперечить закону та не порушує права інших осіб. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 214 ЦПК України суд при постановленні рішення вирішує, зокрема, питання про те, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Саме на сторони згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог чи заперечень. В разі ж визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судовим розглядом встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2012 року шлюб між сторонами розірвано, 13.11.2012 року рішення набуло чинності (а.с.9) З матеріалів справи вбачається, що сторони мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO] (а.с.11) Крім того, згідно свідоцтва про народження позивач також виховує малолітнього сина - [PERSON], [INFO] (а.с.12) Згідно довідки КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» Центр обслуговування споживачів №2 від 23 лютого 2015 року сторони та двоє дітей позивача проживають в квартирі [ADDRESS] (а.с.18) Рішенням Солом`янського районного суду від 13 листопада 2012 року за [PERSON] та [PERSON] було визнано право власності на зазначену квартиру по ? частини (а.с.10) Відповідно до положень ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Так, згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Власники володіють, користуються та розпоряджаються власністю за взаємною згодою. За відсутності такої згоди порядок володіння та користування майном може бути визначений судом за позовом одного або декількох співвласників. Матеріали справи свідчать про «напружені» взаємовідносини між сторонами. Позивач акцентує увагу на тому, що в одній квартирі тепер мешкають дві різні сім`ї. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок ( частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 1, ч. 3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спірним майном, відповідної матеріальної компенсації. Встановлення порядку користування приміщеннями квартири між співвласниками відповідно до змісту ст. ст. 319, 358 ЦК України є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток належних кожному із співвласників. Так, відповідно до технічного паспорту на спірну квартиру від 06.07.2009 року, виданого КМБТІ, вона складається з трьох кімнат, має жилу площу - 42,0 кв.м. Перша кімната - 17,2 кв.м, друга - 10,9 кв.м, третя - 13,9 кв.м. В квартирі знаходиться кухня -5,8 кв.м, коридор - 2,9 кв.м, передпокою 1,8 кв.м, 1,4 кв.м, санвузол - 2,9 кв.м та кладова 1,6 кв.м (а.с.14-17) Відповідно до роз`яснень, у п. 14 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року «Про судову практику по справах за позовами про захист прав приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можна виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири, або їх можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це було заявлено позов. Пункт 7 ст. 92 Конституції України встановлює, що правовий режим власності визначається виключно законами України. Відповідно до ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени родини власника квартири, які проживають разом із ним в належній йому на праві власності квартири, користуються жилим приміщенням нарівні із власником цієї квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Зважаючи на те, що сторони досягли згоди щодо порядку користування вищезазначеною квартирою, відповідач не заперечує проти виділення йому в користування кімнати жилою площею 10,9 кв.м, а позивачу 13,9 кв.м, решту приміщень - залишити у спільному користуванні, також з урахуванням того, що сім`я позивача складається з двох дітей, суд вважає за можливе відійти від рівності часток у праві спільної власності та визначити такий порядок користування квартирою, як на ньому наполягають сторони. Відповідно до положень ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати. На підставі викладено та

Outcome: approved