Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-11 00:00:00

В березні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами до [PERSON] про поділ житлового будинку в натурі та визнання права власності на ? частину земельних ділянки. В обґрунтування позовних вимог вказав, що з 21.10.2000 року перебував у шлюбі із відповідачкою, від якого мають дочку [PERSON], 20.09.2011р.н. 22.05.2006 року подружжям придбано житловий будинок по вул. Дорошенко, 21 м.Деражня Хмельницької області. Крім цього, 08.11.2006 року відповідачка отримала у власність земельні ділянки площами 0,1000га. та 0,0484га. із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства відповідно по вул. Дорошенко, 21 м.Деражня. Через погіршення сімейних стосунків, у травні 2011 року шлюб між подружжям було розірвано. Відповідачка в добровільному порядку не бажає здійснювати розподіл спільного майна. Уточнюючи позовні вимоги, позивач просив здійснити розподіл в натурі крім житлового будинку також і земельних ділянок площами 0,1000га. та 0, 0484 га., що знаходяться за адресою вул.. Дорошенко, 21 м.Деражня Хмельницької області. Крім цього, просив стягнути із відповідача судові витрати в загальному розмірі 6537грн.92 коп. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав, просив суд виділити йому йому в натурі 1/2 частки житлового будинку згідно варіанту №2 судової будівельно-технічної експертизи від 10.06.2014 року та 1/2 частки земельних ділянок відповідно до варіанту №3 додаткової судової будівельно-технічної експертизи. Відповідач позовні вимоги визнала частково, не заперечувала щодо розподілу в натурі житлового будинку та земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та при цьому, просила суд врахувати, що з нею залишиться проживати неповнолітня дочка. При цьому, не погоджувалася щодо розподілу земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства з огляду на те, що така є її особистою власністю. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Встановлено, що 21.10.2000 року сторони зареєстрували шлюб. Від шлюбу у сторін народилася дочка [PERSON], 20.09.2001р.н. 30.05.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Вказані обставини підтверджуються рішенням Деражнянського районного суду від 30.05.2011 року (а.с.63 том №1). За час шлюбу [PERSON] та [PERSON] набули у власність житловий будинок №21 по вул.. Дорошенко м.Деражня Хмельницької області, що не оспорюється сторонами та підтверджується договором купівлі продажу від 22.05.2006 року (а.с.64-65том№1). На підставі рішення сесії Деражнянської міської ради від 30.08.2006 року №1 [PERSON] було передано у власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд 0,1000га. та 0,0484га. для ведення особистого селянського господарства по вул.. Дорошенка, 21 м.Деражня (а.с.8 том №2). На цій підставі 08.11.2006 року [PERSON] отримала державні акти про право власності на вказані вище земельні ділянки (а.с.35-36 том №1). Відповідно до ст. 60 і ч. 1 ст. 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В силу ст. 71 ч. 1 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, виходячи із наведеним норм позивач [PERSON] набув право на 1/2 частку у спільному майні, яким зокрема є житловий будинок №21 по вул.. Дорошенка м. Деражня, а тому такий підлягає поділу між сторонами в натурі. Визначаючи порядок розподілу в натурі житлового будинку, суд враховує, що між сторонами склалися вкрай неприязні стосунки, крім того спільна неповнолітня дитина бувшого подружжя [PERSON] залишилася проживати із матірю відповідачем по справі [PERSON], а тому для забезпечення окремого проживання та створення сприятливих умов для такого проживання кожної сторони, при цьому враховуючи інтереси неповнолітньої дитини, суд вважає за доцільне обрати перший варіант поділу житлового будинку згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №24/14 від 10 червня 2014 року (а.с.161), по якому першому співвласнику пропонується виділити: житлову кімнату 1-7, площею 19,7 кв.м., житлову кімнату 1-8, площею 10,2 кв.м., а всього приміщень загальною площею 29,9 кв.м., а другому співвласнику - коридор 1-1, площею 3,4 кв.м., ванну кімнату 1-2, площею 2,6 кв.м., кухню 1-3, площею 11,2 кв.м., коридор 1-4, площею 5,4 кв.м., житлову кімнату 1-5, площею 13,2 кв.м., житлову кімнату 1-6, площею 5,7 кв.м., а всього приміщень загальною площею 35,7 кв.м. Відповідно до висновку експертизи загальна вартість частки житлового будинку, яка припадає першому співвласнику після поділу, становить 89 829 грн., що складає 42 %, а другому співвласнику 124 678 грн., що складає 58 %. Відступ від ідеальних часток становить: для першого співвласника на 17 425грн. менше, для другого на 17425 грн. більше (а.с.164). Вважаючи найбільш прийнятним такий варіант розподілу будинку, суд виходить із інтересів сторін, неповнолітньої дитини, яка проживає з відповідачем і вважає доцільним ті приміщення, які пропонуються експертом для першого співвласника, виділити позивачу, а ті, що пропонуються другому співвласнику - відповідачу, з покладенням обов'язку на відповідача компенсувати позивачу суму різниці у відступі від ідеальної частки, що складає 17 425 грн. Крім того, для можливості реалізації поділу по наведеному варіанту, суд вважає необхідним зобов'язати відповідача замурувати дверні отвори в міжкімнатних перегородках між приміщеннями 1-4 та 1-7, 1-4 та 1-8, а позивача влаштувати вхід (дверний отвір) у віконному отворі та міжкімнатну перегородку в приміщенні 1-7. Також, згідно висновку додаткової судової будівельно-технічної експертизи №10/15 від 29.05.2015 року (а.с.105 том №2) зобовязати відповідача облаштувати в приміщенні 1-6 сумісний санвузол, а позивача змурувати цегляну перегородку в приміщенні 1-8 для облаштування сумісного санвузла, в приміщенні 1-8 облаштувати кухню (а.с.109 том №2). Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] щодо поділу земельних ділянок, площами 0,1000га. та 0,0484 га.,які передані у власність [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та відповідно ведення особистого селянського господарства, суд виходить із наступного. За змістом положень статей 81 і 116 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних відносин) окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом безоплатної передачі із земель державної або комунальної власності, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану частку із земельного фонду. Відповідно до ст. 377 ч. 1 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних відносин) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Згідно до ст. 120 ч. 4 ЗК України в разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. В силу названих норм, якщо на земельній ділянці, яка одержана громадянином в безоплатно із земель державної або комунальної власності, знаходиться житловий будинок, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу цього будинку між подружжям і виділу конкретної частини будинку до особи, яка не мала права власності на земельну ділянку, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку. Таким чином, до позивача [PERSON] перейшло право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1000га, яка призначена для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, а тому суд вважає вірним виділити йому в натурі із вказаної земельної ділянки у власність частину земельної ділянки, та при цьому враховує порядок поділу житлового будинку та відповідний йому порядок поділу земельної ділянки, згідно висновку додаткової судової будівельно-технічної експертизи №51/14 від 28.10.2014 року (а.с.232 том № 1). При цьому, суд вважає за необхідне обрати саме варіант №1, передбачений даним висновком експертизи, оскільки саме він забезпечить ізольоване володіння та користування сторонами земельною ділянкою, що в подальшому надасть можливість попередити конфліктні ситуації з приводу права власності сторін щодо спірного майна. Таким чином, у власність [PERSON] слід виділити із загальної площі земельної ділянки 0,1000га. частину земельної ділянки із відділенням її за точками 1,2,3,4,5,6,7,8,9,10,11,12,13,14,15,16,1, якими позначені поворотні точки окружної межі земельної ділянки та лінію поділу, площею 0,0500га. Іншу частину земельної ділянки, яка призначена для обслуговування житлового будинку, площею 0,0500га., із відділенням її за точками 1,2,3,21,20,19,18,7,8,9,10,11,12,13,14,15,16,1, якими позначені поворотні точки окружної межі земельної ділянки та лінію поділу залишити у власності відповідачки [PERSON] Для забезпечення можливості [PERSON] обслуговувати належну частину житлового будинку встановити сервітут на земельній ділянці, яка виділена [PERSON] із відділенням його точками 15,16,1,26,25,15, якими позначено поворотні точки окружної межі земельної ділянки площею 0,0004га. Разом з тим, суд дійшов до висновку, що позивач не набув права на земельну ділянку площею 0,0484 га, яка призначена для ведення особистого селянського господарства, оскільки ця земля належить [PERSON] на праві особистої приватної власності і не є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому, суд враховує, що статтею 61 СК України (у редакції чинній до внесення змін Законом №2913-VI) було встановлено, що обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Обєктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. 09.02.2011 року набрав чинності Закон №2913- VI, яким ст. 61 СК України доповнено частиною пятою такого змісту: обєктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному із подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Закон №2913- VI не має зворотної дії в часі і не може бути застосований до спірних правовідносин, оскільки правовідносини подружжя [PERSON] щодо спірної земельної ділянки виникли у 2006 році, а тому регулюються нормами СК України чинними на той час та відповідно до яких земельна ділянка набута внаслідок безоплатної передачі із земель державної або комунальної власності не є спільним майном подружжя та не підлягає поділу. В силу ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Так, до загальної суми судових витрат 6537грн. 92 коп. позивачем віднесені: 773грн. 62 коп. -судового збору, 1804грн. 30коп.- витрати на оцінку майна та поштові витрати, 3960грн.- витрати повязані із проведенням експертиз. Проте із такими вимоги позивача не можна погодитися, оскільки відповідно до розяснень п. 2 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17.04.2014 року визначені ЦПК види судових витрат є вичерпними, тому на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі, не може покладатися обов'язок нести інші витрати, не передбачені законодавством. Таким чином не є судовими витратами в розумінні ст.. 74 ЦПК України витрати здійсненні позивачем на оплату проведеної оцінки спірного майна, а також поштові витрати. З огляду на викладене, у даній справі судові витрати складаються із судового збору та витрат повязаних із проведенням експертиз, що в загальному становить 4733грн.62коп. Враховуючи те, що судом із трьох заявлених позивачем вимог задоволено дві, що складає 67 % від загального обсягу вимог позову, із відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню судові витрати в розмірі 3171грн.52 коп.

Outcome: approved