Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-28 00:00:00

В березні 2020 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила ухвалити рішення, яким встановити факт трудових відносин між [PERSON] та ДОТ ім. Володі Дубініна з 16.07.2001 року по 09.08.2001 року на посаді «Вожата 5-го загону»; зобов`язати відповідача внести відповідні записи до трудової книжки позивачки про прийняття її на роботу до ДОТ ім.Володі Дубініна на посаду «Вожата 5-го загону» 16.07.2001, та запис про звільнення із займаної посади 09.08.2001 відповідно до поданих заяв про прийняття та про звільнення у зв`язку із закінчення терміну дії строкового договору; зобов`язати відповідача подати коригуючі декларації до органів ДПС та Пенсійного фонду України; зобов`язати відповідача передати відповідні дані до архівного управління департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів Дніпровської міської ради дані щодо фактичного працювання позивача на посаді «Вожата 5-го загону» в ДОТ ім.Володі Дубініна в період з 16.07.2001 по 09.08.2001, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат. В обґрунтування позову позивач зазначила, що з 16.07.2001 року по 09.08.2001 року працювала у відповідача на посаді «Вожата 5-го загону». [PERSON] від бухгалтера отримувала заробітну плату готівкою, розмір якої відповідає даним в відомостях з пенсійного фонду по формі ОК-5 та ОК-12. Трудової угоди між сторонами не укладалося, позивача на роботу було прийнято за наказом про призначення на посаду та звільнено також відповідним наказом. Копій даних наказів працівникам не надавалося та зберігалися у бухгалтерів. На думку позивача, записи про дане працевлаштування в трудову книжку не ставили, з причин не знання роботодавцями положень КЗпП та Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників затвердженої наказом МЮУ №58 від 29.07.1993 року. Позивач вважає такі дії відповідача незаконними, такими що порушують ст.48 КЗпП та мають наслідком утворення труднощів у позивача щодо отримання соціальних виплат та в майбутньому оформленні пенсії, у зв`язку з чим, змушена звернутися до суду із зазначеною позовною заявою. Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 06 квітня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження, справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 16.03.2020 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. З урахуванням вимог ст.ст.19,274,276,277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; особи, які беруть участь у справі, не викликались. Відповідач у встановлений судом строк не надав суду відзив на позовну заяву, у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, у зв`язку з наступним. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлено, та з довідки УПФУ в Жовтневому районі м.Дніпропетровська за формою ОК-12 вбачається, що [PERSON] з 16.07.2001 по 09.08.2001 року була працевлаштована у ДОТ ім.Володі Дубініна Ради голів профкомів та профорганізаторів освіти (а.с.46), проте відповідні записи в трудовій книжці позивачки відсутні, а отже, суд вважає зазначені вимоги обґрунтованими. Також встановлено, що згідно заяви від 04.12.2019 року позивач зверталася до відповідача з приводу зазначених питань, яка була отримана відповідачем 11.12.2019 року та на яку відповідач не відповів, у зв`язку з чим, 18.03.2020 року позивач направила до суду дану позовну заяву (а.с.53-60). Проте, вирішуючи позовні вимоги [PERSON] суд виходить з наступного. Згідно ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початок перебігу строку звернення до суду законодавець пов`язує з одним з моментів: або з дня, коли особа дізналась про порушення своїх прав, або ж, якщо особа не знала, але з певної дати повинна була про це дізнатись, перебіг строку обчислюється саме з моменту, коли особа повинна була дізнатись про відповідне порушення її прав. Згідно ст.234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Аналогічний висновок висловлено у постанові Верховного Суду України від 6 квітня 2016 року №6-409цс16. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Суд звертає увагу на те, що позивачу було достовірно відомо про існуючі між нею та відповідачем правовідносини, зокрема щодо невнесення записів у трудову книжку після припинення трудових відносин з 09.08.2001 року, окрім того, про існування розбіжностей в відомостях Пенсійного фонду та ДПС, внаслідок помилкового подання відповідних декларацій відповідачем, [PERSON] дізналася в 2017 році отримавши відповідні відомості 29.08.2017 року, 14.09.2017 року та 15.09.2017 року з органів Пенсійного фонду та ДФС (а.с.30-39,46), однак із позовною заявою [PERSON] звернулася в суд лише у березні 2020 року, чим було порушено вимоги ст. 233 КЗпП України щодо строку звернення. Посилання [PERSON] в клопотанні про поновлення процесуального строку (а.с.81) на ту обставину, що роботодавцем в період трудових відносин не було надано позивачу документи (трудової строкової угоди, копій наказів, тощо), а на даний час органами поліції проводиться перевірка правильності нарахованої заробітної плати, поданої звітності роботодавця до податкової інспекції по отриманим доходам позивача, з посиланням на ч.2 ст.233 КЗпП України, як на поважні підстави для поновлення строків на звернення до суду - судом відхиляються, оскільки ч.2 ст.233 КЗпП України надає особі право на звернення до суду з позовом про стягнення належної їй заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці без обмеження строку, однак позивачем таких вимог про стягнення будь-яких сум в позові заявлено не було. Інших причин поважності пропуску строку на звернення до суду, позивачем не наведено. Оцінюючи в сукупності зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позивачем без поважних причин пропущено, передбачений ст. 233 КЗпП України, строк на звернення до суду за захистом свого порушеного права, тому відсутні підстави для його поновлення. Отже, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову. Відповідно до ст.141 ЦПК України та у зв`язку зі звільненням позивача від сплати судового збору ухвалою суду, судові витрати слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed