Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-25 00:00:00

В березні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право на частку в майні колишнього колгоспного двору, визнання права власності на спадкове майно та визначення частки в майні колишнього колгоспного двору, посилаючись на те, що станом на 1990-1991 роки домоволодіння, яке розташоване по [ADDRESS] відносилося до дворів колгоспного типу, в якому були зареєстровані п'ятеро осіб. В той же час, [PERSON] та [PERSON] в 1987 році вибули з вказаного господарства в Естонську Республіку, де проживають по даний час, залишаючись формально бути зареєстрованими по [ADDRESS], свою частку в майні колишнього колгоспного двору протягом даного періоду часу вони не витребували, тому за пропуском строку давності витребування своєї частки, їх доля у майні колишнього колгоспного двору перейшла до інших членів домоволодіння, які залишилися там проживати. [INFO] померла [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина на 1/3 частку вказаного домоволодіння. Спадщину після її смерті як спадкоємець за законом першої черги своєчасно прийняв її чоловік [PERSON]. Син спадкодавця [PERSON], хоча і був зареєстрований формально у спадковому домоволодінні, проте не проживав у господарстві у зв'язку із своїм виїздом у Естонську Республіку, а тому спадщину не прийняв. [INFO] помер [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на 2/3 частки домоволодіння. Спадщину по заповіту після його смерті своєчасно прийняв позивач [PERSON]. Однак, оскільки при житті спадкодавці не отримали правовстановлюючих документів на домоволодіння, він не може оформити на себе право власності на вказане спадкове майно. Просив суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на частку в майні колишнього колгоспного двору у домоволодінні, що розташовано по [ADDRESS], визнати за [PERSON] права власності на 2/3 частки домоволодіння в порядку спадкування по заповітом після смерті [PERSON] та визначити йому 1/3 частку в майні колишнього колгоспного двору. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги. Відповідачі звернулися до суду із заявами, в яких позов визнали та просили розглянути справу у їх відсутності. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та враховуючи, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання позову відповідачами не суперечить встановленим обставинам по справі та не порушує права та інтереси інших осіб, дійшов висновку про розгляд справи у підготовчому судовому засіданні та задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. Вирішуючи дану справи, суд виходить з того, що відповідно до роз'яснень, викладених у п. 6 постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20, положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Згідно ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР в редакції 1963 року колгоспний двір - це сімейно-трудове об'єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Положеннями ст. 126 ЦК УРСР встановлено, що працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Судом встановлено, що відповідно до довідки Костичанівської сільської ради Новоселицького району № 273 від 11 березня 2019 року станом на 1990-1991 роки домоволодіння, яке розташовано по [ADDRESS] по погосподарській книзі відносилося до дворів колгоспного типу, в якому були зареєстровані п'ятеро осіб. Житловий будинок та господарські споруди вказаного домоволодіння побудовані до 1986 року на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстровані в Костичанівській сільській раді в погосподарській книзі із наданням відповідної адресної частини, що підтверджується технічним паспортом домоволодіння. У період чинності Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української СРСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року державна реєстрації нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. Інструкція втратила чинність згідно із наказом державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56. Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, введення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов'язковим. Дослідженими доказами з'ясовано, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] в 1987 році вибули з вказаного господарства в Естонську Республіку, де проживають по даний час, залишаючись формально бути зареєстрованими по [ADDRESS]. Приймаючи до уваги, що відповідачі позов визнали та після їх вибуття з вказаного домоволодіння більш трьох років підряд не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору, будь-яку частку в майні колгоспного двору не витребували по сьогоднішній день, суд вважає, що вони втратили частку в майні колишнього колгоспного двору даного домоволодіння. Таким чином, після набрання законної сили Закону України «Про власність» (11 квітня 1991 року), житловий будинок та господарські споруди вказаного домоволодіння належали голові двору [PERSON], його дружині [PERSON] та позивачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності по 1/3 частці за кожним. [INFO] померла [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина на 1/3 частку вказаного домоволодіння. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року, діючої на час відкриття спадщини, при успадкуванні по закону спадкоємцями першої черги є в рівних долях діти, подружжя та батьки померлого. Зі змісту ст. 548 ЦК УРСР вбачається, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно п. 1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Частиною другою даної статті передбачено, що зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, Цивільний кодекс УРСР 1963 року передбачав фактичне прийняття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР спадщина вважалася прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Аналіз вказаних норм та судової практики дає підстави вважати, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути зокрема довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним або протягом шестимісячного терміну після його смерті проживав у спадковому домоволодінні. Спадщину після смерті [PERSON] як спадкоємець за законом першої черги своєчасно прийняв її чоловік [PERSON], який на час відкриття спадщини постійно проживав разом із спадкодавцем, чим вступив в управління та володіння спадковим майном, що підтверджується довідкою Костичанівської сільради № 274 від 11 березня 2019 року. Син спадкодавця [PERSON], хоча і був зареєстрований формально у спадковому домоволодінні, проте не проживав у господарстві у зв'язку із своїм виїздом у Естонську Республіку, а тому спадщину не прийняв. [INFO] помер [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на 2/3 частки домоволодіння. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадщину після смерті [PERSON] як спадкоємець за заповітом своєчасно прийняв позивач [PERSON], оскільки на час відкриття спадщини постійно проживав разом із спадкодавцем, що підтверджується довідкою Костичанівської сільради № 275 від 11 березня 2019 року. Однак, у зв'язку із смертю спадкодавців та відсутністю за ними правовстановлюючих документів на домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння. Враховуючи, що позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] та своєчасно прийняв спадщину, інших спадкоємців не має, то суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, у зв'язку із чим позов слід задовольнити та визнати за позивачем право власності на 2/3 частки вказаного домоволодіння в порядку спадкування. Окрім цього, позивачу не визначена частка в майні колишнього колгоспного двору, що збереглися на теперішній час, що унеможливлює отримання ним свідоцтва про право власності на дане нерухоме майно. При вирішенні даної позовної вимоги суд виходить з того, що згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за № 20 від 22 грудня 1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Визнання права та зміна правовідношення є встановленими ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів. За змістом ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про визначення за позивачем 1/3 частки у вказаному домоволодінні, як його частку в майні колишнього колгоспного двору, що збереглося на теперішній час. У зв'язку із визнанням позову відповідачами до початку розгляду справи по суті, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що складає 1873 гривень 50 копійок. На підставі ст.ст. 16, 328, 1223, 1268, 1269, 1270 ЦК України, ст.ст. 120, 123, 126, 528, 548, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, суд

Outcome: approved