Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості у сумі 28 588,52 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав заяву № б/н від 21 жовтня 2005 року, згідно з якою отримав кредит у розмірі 2 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п. п. 3.2, 3.3 Договору, на підставі яких відповідач при його укладанні надав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням й ініціативою Банку. Однак, в процесі користування кредитним рахунком відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку із чим станом на 31 березня 2021 року у нього наявна заборгованість у розмірі 28 588, 52 гривень, з яких: 4 389, 34 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 24 199, 18 гривень - заборгованість за нарахованими відсотками. Позовні вимоги обґрунтовує ст. ст. 207, 634, 638, 639, 642, 1054, 1066 ЦК України. Посилаючись на наведене, позивач просить позов задовольнити. Ухвалою Перечинського районного суду Закарпатської області від 02 березня 2021 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом. 05 серпня 2021 року до суду надійшла заява відповідача про застосування строків позовної давності, в якій він зазначив, що між ним та позивачем було укладено договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним і містить в собі умови договору банківського рахунку та кредитного договору, шляхом приєднання в порядку ст. 634 ЦК України до умов, запропонованих банком в письмових умовах та правилах надання банківських послуг. Відповідно до укладеного з відповідачем договору, позивач надав, а відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Однак, у анкеті-заяві б/н від 21 жовтня 2005 року не зазначена процентна ставка та відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Також відповідач зазначає, що безпідставними є посилання позивача на умови та правила надання банківських послуг та тарифи банку як невід`ємні частини спірного договору, оскільки у матеріалах справи відсутні будь які докази, які підтверджують той факт, що відповідач підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та правил надання банківських послуг розумів, ознайомився та погодився саме з тим витягом з умов та правил надання банківських послуг, на які посилається позивач, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів. Крім цього зазначає, що анкета-заява позичальника від 21 жовтня 2005 року не містить встановленого графіку погашення кредиту, а також не встановлено кінцевого терміну погашення кредиту. Моментом перебігу позовної давності за вказаним кредитним договором є момент, коли банк міг та повинен був дізнатися про порушення свого права на повернення кредиту, а саме перебіг позовної давності почався з моменту останнього платежу відповідача по кредиту. Так, останній платіж ним було здійснено орієнтовно у 2016 року, а позивач звернувся з вказаною позовною заявою лише 05 травня 2021 року, а відтак позивачем пропущено строк позовної давності щодо пред`явлення вимог за кредитним договором б/н від 21 жовтня 2005 року. На підставі наведеного, просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. 30 серпня 2021 року представник позивача подав відповідь на заяву про застосування строків позовної давності, в якій зазначив, що своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає договір про надання банківських послуг. Банк надав суду виписку по рахунку відповідача, з якої вбачається, що [PERSON] до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що він знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за Договором. Оскільки банк надав кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, таким чином між банком і відповідачем було укладено договір, який ніким не оспорений, а отже є всі законні підстави для стягнення заборгованості з відповідача. Щодо порядку нарахування відсотків представник позивача зазначив, що банком не заявлено вимог про стягнення неустойки, а тому заперечення відповідача стосовно нарахування штрафу та пені не повинні прийматися судом до уваги. Щодо позовної давності, то представник позивача послався на п. 1.1.7.1 Умов договору, відповідно до якого строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. Відповідно до Правил користування карткою, строк дії такої вказано на лицевій стороні картки (місяці і рік), картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже строк перевипущеної картки до останнього дня 06.2016 року. Оскільки позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 24 квітня 2021 року, тобто до спливу строку позовної давності, а тому обставини, на які посилається відповідач, не відповідають дійсності. На підставі наведеного просив позов задовольнити в повному обсязі. У судове засідання сторони не з`явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявок суду не повідомили. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, постановив здійснювати розгляд справи у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів у справі, які є належними, допустимими та достатніми у своїй сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 21 жовтня 2005 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № б/н, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 2 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. Разом з тим, вирішуючи доводи представника позивача АТ КБ «ПриватБанк» стосовно того, що Умови та правила надання банківських послуг є невід`ємною складовою укладеного між сторонами 21 жовтня 2005 року кредитного договору, адже останній є договором приєднання, суд виходить з такого. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Наведене дає підстави для висновку, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Натомість Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, долучений позивачем до позовної заяви, не містять ні підпису відповідача [PERSON] , ні іншого підтвердження узгодження сторонами саме тих Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, які долучені до матеріалів справи. У зв`язку з цим, суд дійшов висновку про недоведеність АТ КБ «ПриватБанк» тієї обставини, що станом на час укладання сторонами 21 жовтня 2005 року кредитного договору [PERSON] розумів та погодився саме на ті Умови та правила надання банківських послуг у ПриватБанку, які долучені позивачем до позовної заяви. Так, велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року, ухваленій по справі № 342/180/17, дійшла висновку про те, що за обставин, аналогічних вищевикладеним, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Отже, враховуючи наведені норми права, а також правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, боржник має обов`язок перед кредитором з повернення фактично отриманої суми коштів на підставі ч. 2 ст. 530 ЦК України. Проте відповідачем у справі подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог позивача, яку суд оцінює так. Судом встановлено, що 21 жовтня 2005 року відповідачем у справі було підписано Анкету-заяву, на підставі якої ним отримано кредитну картку із встановленим кредитним лімітом у сумі 2000 гривень. У зв`язку із неповерненням кредитних коштів у відповідача утворилася заборгованість. Останній платіж відповідно до банківської виписки по рахунку [PERSON] було здійснено ним 26 квітня 2013 року. З позовом банк звернувся 05 травня 2021 року, тобто з моменту коли банк дізнався про порушення свого права пройшло більше трьох років. 03 серпня 2021 року відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, та зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу). Тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності. Аналогічний по суті висновок зроблено в постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-1996цс16. У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 3-269гс16 зроблено висновок, що «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій». У постанові Верховного Суду України від 8 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що «відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 161/15679/15-ц (провадження № 61-765св18) міститься висновок по застосуванню частини першої статті 264 ЦК України та вказано, що з тлумачення цієї норми слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згодою чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта». За таких обставин, суд вважає, що пропуск строку позовної давності є підставою для відмови у позові. Аргумент позивача про те, що строк позовної давності був збільшений відповідно до п.1.1.7.31 Умов договору суд відхиляє з огляду на таке. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 11 березня 2015 року по справи № 6-16цс15 Умови надання споживчого кредиту фізичним особам, якими передбачено позовну давність тривалістю 50 років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Крім того, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. Отже, застосування у межах спірних правовідносин строку позовної давності тривалістю 50 років є безпідставним. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором не підлягають задоволенню. Враховуючи те, що у позові відмовлено, судові витрати на підставі ст. 141 ЦПК України належить покласти на позивача На підставі наведеного,

Outcome: dismissed