Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-05 00:00:00

В березні 2017 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів та просить суд зняти арешт, накладений 10.03.2011 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва по справі № 2-2666/11, з майна - Ѕ частини квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві власності на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16.08.2013 р. по справі № 759/9374/13-ц та зняти арешт, накладений 12.01.2017 постановою старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гуріної Дарії Ігорівни у виконавчому провадженні № 53203830, з майна - Ѕ частини квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві власності на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16.08.2013 р. по справі № 759/9374/13-ц. 13.06.2017 р. позивачем подано уточнену позовну заяву в якій позивач просила зняти арешт, накладений 10.03.2011 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва по справі № 2-2666/11, з майна - Ѕ частини квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві власності на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16.08.2013 р. по справі № 759/9374/13-ц та зняти арешт, накладений 12.01.2017 р. постановою старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гуріної Дарії Ігорівни у виконавчому провадженні № 53203830, з майна - Ѕ частини квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві власності на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16.08.2013 р. по справі № 759/9374/13-ц. В обгрунтування заявлених вимог вказуючи на те що 05 квітня 1983 року Міським відділом РАГС м. Маріуполя було зареєстровано шлюб позивача - [PERSON] з відповідачем - [PERSON] . Від шлюбу відповідач та позивач мають двох повнолітніх дітей. На день подання цього позову даний шлюб не розірвано. 29.04.2005 р. на підставі інвестиційного договору [PERSON] за спільні кошти було придбано квартиру за адресою [ADDRESS] . В подальшому 02.02.2011 р. ТОВ Фірма «Т.М.М.» зернулось до Святошинського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] про стягнення за договором позики 2146218 грн. 81 коп. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 10.03.2011 р. вжито заходів щодо забезпечення виконання рішення суду по стягнення даної суми заборгованості шляхом накладення арешту на квартиру за адресою [ADDRESS] . 16.08.2013 р. Святошинським районним судом м.Києва за позовом [PERSON] здійснено поділ спільного майна подружжя та за останньою в порядку поділу майна подружжя визнано право власності на Ѕ частину квартири за адресою [ADDRESS] . 09.07.2014 р. Апеляційним судом м.Києва прийнято рішення про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики в розмірі 1532136 грн. 90 коп. Старшим державним виконавцем Святошинського РВДВС ГУЮ у м.Києві відкрито виконавче провадження щодо виконання даного рішення суду та 12.01.2017 р. винесено постанову про накладення арешту на майно боржника [PERSON] а саме квартиру за адресою [ADDRESS] , Таким чином, Ѕ частина квартири за адресою [ADDRESS] за позивачем зареєстрована не була, оскільки на неї безпідставно було накладено арешт в забезпечення виконання зобов`язань до яких особисто вона відношення не має. Зазначає, що іншим шляхом скасувати дані заходи забезпечення можливості немає, існування вказаних заходів забезпечення унеможливлює оформлення права власності за позивачем на належну їй Ѕ частину квартири. Враховуючи наведені обставини просила заявлені вимоги задовольнити. 14.03.2017 р. дана цивільна справа передана відповідно до протоколу автоматизованого розподілу передана судді Войтенко Ю.В. Відповідно до ухвали судді Святошинського районного суду м.Києва Войтенко Ю.В. від 21 квітня 2017 р. дана позовна заява залишена без руху, а позивачу було надано строк для усунення недоліків. 13.07.2017 р. позивачем подано до суду уточнену позовну заяву. Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва Войтенко Ю.В. від 15.06.2017 р. відкрито провадження по справі. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.08.2017 р. справа передана для розгляду судді П`ятничук І.В. Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 11 жовтня 2017 р. заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову - задовольнено, вжито заходи забезпечення позову шляхом зупинення продажу арештованого майна, а саме Ѕ частини квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві власності на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16.08.2013 р. по справі № 759/9374/13-ц та заборони Святошинському районному відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві проводити дії щодо примусової реалізації арештованого майна, а саме Ѕ частини квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві власності на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16.08.2013 р. по справі № 759/9374/13-ц. Як відомо, з 15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції. Так, згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В свою чергу, як передбачено ч. 2 ст. 19 та п.4 ч.2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження. З огляду на вищенаведені положення чинного процесуального законодавства, а також з урахуванням вимог ст.ст.19, 274-282 ЦПК України, справу призначено до розгляду по суті у загальному позовному провадженні за участю сторін. Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 18.02.2019 р. закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала, вказувала суду на те, що вона дійсно є власником Ѕ частини спірної квартири, однак, оскільки на дану квартиру накладено арешт і ухвалою суду і постановою державного виконавця вона була позбавлена можливості оформлення у встановленому законом порядку права власності на дану належну їй частину квартири. Представник позивача адвокат Глазков Є.С.,підтримав заявлені позовні та просив їх задовольнити вказуючи на обставини справи викладені в позовній заяві. Представник відповідача ТОВ Фірма «Т.М.М.» адвокат Саєнко Ю.М., проти задоволення заявлених позовних вимог заперечувала, вказуючи на те, що позивач не є власником Ѕ частини вказаної квартири, оскільки єдиним власником даної квартири відповідно до інформаційної довідки є [PERSON] , рішення суду щодо стягнення з останнього на користь ТОВ «Фірма « Т .М.М.» суми заборгованості жодним чином не виконано, а також вказуючи на те, що позивач звернулась до суду з вказаним позовом з спливом строку позовної давності після винесення рішення про поділ майна подружжя, просила в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`явився, про час місце розгляду справи повідомлявся належним чином, тому є можливим розгляд справи в його відсутності. Представник третьої особи Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві в судові засідання не з`явився, про час місце розгляду справи повідомлявся належним чином, тому є можливим розгляд справи в його відсутності. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Як встановлено в судовому засіданні 05 квітня 1983 року Міським відділом РАГС м. Маріуполя було зареєстровано шлюб позивача - [PERSON] з відповідачем - [PERSON] . На день подання цього позову даний шлюб не розірвано. 29.04.2005 р. на підставі інвестиційного договору [PERSON] було придбано квартиру за адресою [ADDRESS] , на час придбання даної квартири [PERSON] проживав в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Як вбачається з долучених до матіеріалів справи рішень суду 12.05.2005 року між ТОВ Фірма «Т.М.М.» та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позивачем надано [PERSON] позику у розмірі 1 698 900грн. ТОВ Фірма «Т.М.М.» у лютому 2011р. звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з відповідача коштів за договором позики, посилаючись на те, що 12.05.2005 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого позивачем було надано [PERSON] позику у розмірі 1 698 900грн. В подальшому 02.02.2011 р. ТОВ Фірма «Т.М.М.» звернулось до Святошинського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] про стягнення за договором позики 2146218 грн. 81 коп. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 10.03.2011 р. вжито заходів щодо забезпечення виконання рішення суду по стягнення даної суми заборгованості шляхом накладення арешту на квартиру за адресою [ADDRESS] . 09.07.2014 р. Апеляційним судом м.Києва прийнято рішення про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики в розмірі 1532136 грн. 90 коп. Старшим державним виконавцем Святошинського РВДВС ГУЮ у м.Києві відкрито виконавче провадження щодо виконання даного рішення суду та 12.01.2017 р. винесено постанову про накладення арешту на майно боржника [PERSON] а саме квартиру за адресою [ADDRESS] , 16.08.2013 р. Святошинським районним судом м.Києва за позовом [PERSON] здійснено поділ спільного майна подружжя та за останньою в порядку поділу майна подружжя визнано право власності на Ѕ частину квартири за адресою [ADDRESS] . ТОВ Фірма «Т.М.М.» вказане рішення суду було оскаржене до Апеляційного суду м.Києва. Відповідно до ухвали Апеляційного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 серпня 2013 року залишено без змін. У грудні 2017 року Фірма «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 серпня 2013 року та на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року, в якій просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] . Ухвалою Верховного Суду від 28 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано з Святошинського районного суду м. Києва зазначену справу та зупинено виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 серпня 2013 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року до закінчення касаційного провадження. Відповідно до постанови Верховного Суду від 30 травня 2018 р. касаційну скаргу Фірми «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю залишено без задоволення а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 серпня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року залишено без змін. Також поновлено виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 серпня 2013 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року. Відповідно до рішення Святошинського районного суду м.Києва від 16 серпня 2013 року, в порядку поділу майна подружжя за [PERSON] визнано право власності на Ѕ частину квартири за адресою: [ADDRESS] , таким чином є встановленим, що арешт накладено судом і державним виконавцем на Ѕ частину квартири яка фактично не належить боржнику [PERSON] , а є власністю позивача [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 2 постанови від 3 червня 2016 року N 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» (далі - постанова) позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 5 постанови, зокрема, у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом ЦПК. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Частиною 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що арешт може бути знятий за рішенням суду. Враховуючи наведене, суд вважає заявлені позовні вимои [PERSON] обгрунтованими. Під час розгляду справи представник відповідачів заявила клопотання про застосування строків позовної давності та просила відмовити в задоволенні позову. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Приписами ст. 257 ЦК України передбачено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Як вказує представник відповідача, підставою для зняття арешту майна вона вважає рішення Святошинського районного суду м.Києва від 16.08.2013 р. і оскільки позивач з вказаним позовом звернулась до суду 10.03.2017 р. вважає що заявлені нею вимои пред`явлено з пропуском строку позовної давності. Однак, з вказаними доводами суд погодитись не може з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи вказане рішення Святошинського районного суду м.Києва від 16.08.2013 р. переглядалось в апеляційному порядку і відповідно до ухвали Апеляційного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року залишено без змін. Як вбачається з матеріалів справи, позивач зверталась щодо скасування заходів забезпечення позову до суду яким було здійснено забезпечення та відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 06.11.2013 р. в задоволенні заяви про скасування заходів забезпечення позову було відмовлено. Дана ухвала суду була оскаржена [PERSON] в апеляційному порядку і відповідно до ухвали від 22.01.2014 р. залишена без змін. Крім того слід зазначити що ухвалою Верховного суду від 28 грудня 2017 р. відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Фірми «Т.М.М.» - товариства з обмеженою відповідальністю, поданою представником Саєнко Юлією Миколаївною, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 серпня 2013 року та на ухвалу апеляційного суду м. Києва від 4 грудня 2017 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, якою клопотання Фірми «Т.М.М.» - товариства з обмеженою відповідальністю, поданого її представником [PERSON] про зупинення виконання рішень суду задоволено, ухвалено зупинити виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 серпня 2013 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 4 грудня 2017 року, до закінчення касаційного провадження. І тіільки відповідно до постанови Верховного Суду від 30 травня 2018 р. касаційну скаргу Фірми «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю залишено без задоволення а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 серпня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року залишено без змін. Також поновлено виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 серпня 2013 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року. Враховуючи наведене, суд вважає, що посилання представника відповідача на те, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду не знайшли свого підтвердження в даному судовому засіданні. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основних свобод людини, кожна сторона має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач довела ті обставини, на які посилалась, як на підставу своїх позовних вимог.

Outcome: approved