Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-04 00:00:00

АТ «Райффайзен Банк Аваль» в липні 2019 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє мати [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , Служба у справах дітей та сім`ї Вінницької обласної державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Вінницької міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з місця реєстрації та виселення. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 18.07.2019 року дану позовну заяву передано на розгляд до територіальної юрисдикції (підсудності) Вінницького міського суду Вінницької області. Позов мотивований тим, що 23.04.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є АТ «Райффайзен Банк Аваль», що підтверджується витягом зі Статуту АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/035-43/60192, згідно умов якого Банк зобов`язався надати позичальнику кредит за програмою кредитування: «Житло в кредит» в сумі 50000,00 доларів США строком до 23.04.2028 року, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 13,00% річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора та виконати всі інші зобов`язання в порядку та в строки, визначені кредитним договором. Банк виконав свої зобов`язання, згідно п. 2.1, 6.1 договору, надавши [PERSON] кредитні кошти в сумі, строки та на умовах, передбачених умовами кредитного договору. 19.05.2010 року Ленінським районним судом м. Вінниця було винесено рішення по справі № 2-2166/2010 про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» суми заборгованості за кредитним договором № 014/035-43/60192 від 23.04.2008 року у розмірі 80990,29 грн. Позичальником [PERSON] в якості забезпечення належного виконання умов кредитного договору № 014/035-43/60192 від 23.04.2008 року на підставі п. 1.1, 1.2 Договору іпотеки від 23.04.2008 року за реєстр. № 3479 в іпотеку АТ «Райффайзен Банк Аваль» було передане наступне нерухоме майно: житлова квартира, загальною площею 43,4 кв.м. за адресою: [ADDRESS] належна з 23.04.2008 року на праві приватної власності [PERSON] 15.03.2011 року стягувачеві видано оригінал виконавчого листа № 2-2166/2010 на ім`я [PERSON] [PERSON] добровільно рішення суду не виконував, у зв`язку з тим стягувач був змушений повторно 03.10.2016 року звернутись до Замостянського відділу ДВС м. Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області із заявою про відкриття виконавчого провадження. 03.10.2016 року заступником начальника відділу Петрішен А.А. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 52395801 для виконання виконавчого листа № 2-2166-2010 [PERSON] 11.10.2018 року на адресу відділу ДВС надійшла довідка з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію ПП «Бокуд» від 08.10.2018 року № 524, згідно якої уповноваженими співробітниками Замостянського відділ ДВС м. Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області було встановлено, що в квартирі незаконно зареєстровані та проживають [PERSON] , [PERSON] , їх неповнолітній син [PERSON] , які не є родиною позичальника [PERSON] . У зв`язку з вищенаведеним позивач вважає, що позичальник [PERSON] з порушенням норм ст.ст. 572, 586 ЦК України, ст.ст. 1, 9 ЗУ «Про іпотеку», ст.ст. 30, 34 ЗУ «Про заставу», п. 4.1.4 Договору іпотеки від 23.04.2008 року за реєстр. № 3479 незаконно самовільно зареєстрував за адресою місцезнаходження заставного майна спірної житлової квартири родину [PERSON] та родину [PERSON] . Незаконна реєстрація [PERSON] родини [PERSON] , родини Чумак у квартирі унеможливлює подальше примусове виконання представниками ДВС рішення Ленінського районного суду м. Вінниця від 19.05.2010 року № 2-2166/10 та позбавляє АТ «Райффайзен Банк Аваль» законного права задовольнити свої вимоги за кредитним договором № 014/035-43/60192 від 23.04.2008 року за рахунок коштів від примусової реалізації предмета іпотеки (квартири) на електронних торгах. Ухвалою суду від 11.10.2019 року залучено в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , Служба у справах дітей та сім`ї Вінницької обласної державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Вінницької міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з місця реєстрації та виселення в якості співвідповідачів [PERSON] (адреса: [ADDRESS] ), [PERSON] (адреса: [ADDRESS] ), [PERSON] , [INFO] , в інтересах якого діє мати [PERSON] (адреса: [ADDRESS] ). У зв`язку з вищенаведеним банк звернувся до суду та згідно уточнених позовних вимог просив визнати осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , такими що втратили право користування житловим приміщенням квартирою за адресою: [ADDRESS] ; Виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зі зняттям з реєстраційного обліку без надання іншого жилого приміщення. Представник АТ «Райффайзен Банк Аваль» в ході судового розгляду підтримала позов з підстав, зазначених в позовній заяві. В судове засідання 05.02.2002 року надала суду заяву про розгляд справу без участі представника банку. Представник відповідачів [PERSON] просила відмовити в задоволенні позову, надавши суду відзив на позов. Відзив мотивований тим, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувалося проведення дій із зверненням стягнення на предмет іпотеки квартиру за адресою [ADDRESS] . Також те, що оскільки власником предмету іпотеки квартири за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , позов банку є безпідставним та не підлягає задоволенню. Також в матеріалах справи наявна відповідь на відзив, з якої банк просить відхилити відзив представника відповідачів адвоката Мишковської Т.М. та задовольнити позов. Представник Служби у справах дітей та сім`ї Вінницької міської ради згідно заяви просила розгляд справи проводити без участі представника. Підтримує висновок органу опіки та піклування Вінницької міської ради про недоцільність виселення та визнання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Представник Служби у справах дітей та сім`ї Вінницької обласної державної адміністрації надав суду заяву про розгляд справи без участі представника. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що 23.04.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є АТ «Райффайзен Банк Аваль», що підтверджується витягом зі Статуту АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/035-43/60192, згідно умов якого Банк зобов`язався надати позичальнику кредит за програмою кредитування: «Житло в кредит» в сумі 50000,00 доларів США строком до 23.04.2028 року, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 13,00% річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора та виконати всі інші зобов`язання в порядку та в строки, визначені кредитним договором. Того ж дня 23.04.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено договір Іпотеки в рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором № 014/035-43/60192, предметом якого є нерухоме майно, а саме квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 19.05.2010 року позов ПАТ «Райффайзен банк Аваль» в особі Вінницької обласної дирекції до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен банк Аваль» в особі Вінницької обласної дирекції заборгованість по кредиту у сумі 49697,39 доларів США (в еквіваленті станом на 22.02.2010 року за курсом НБУ 397479,73 грн.), заборгованість по відсотках за користування кредитом у сумі 9152,63 доларів США (в еквіваленті станом на 22.02.2010 року за курсом НБУ 73202,73 грн.), пеню за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 22140,27 доларів США (в еквіваленті станом на 22.02.2010 року за курсом НБУ 177077,88 грн.), а всього на суму 80990,29 доларів США (в еквіваленті станом на 22.02.2010 року за курсом НБУ 647760,34 грн.). Вирішено питання про судові витрати. Відповідно до довідок Департаменту Вінницької міської ради від 28.01.2020 року відповідачі [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . 10.04.2019 року [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , як законному представнику [PERSON] , [PERSON] було направлено вимогу про невиконання грошових зобов`язань за кредитним договором та вимогу про усунення порушення основного зобов`язання. 09.10.2019 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як законному представнику [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як законному представнику [PERSON] було направлено повторні вимоги про невиконання грошових зобов`язань за кредитним договором та вимогу про усунення порушення основного зобов`язання. Як вбачається з висновку виконавчого комітету Вінницької міської від 26.11.2019 року № 01-00-011-60168 про недоцільність виселення та зняття з реєстрації дитини [PERSON] , [INFO] з квартири [ADDRESS] орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає недоцільним виселення та зняття з реєстрації дитини [PERSON] , [INFO] з квартири [ADDRESS] . З висновку виконавчого комітету Вінницької міської від 23.10.2019 року № 01-00-011-53330 про недоцільність виселення та зняття з реєстрації дитини [PERSON] , [INFO] з квартири [ADDRESS] орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає недоцільним виселення та зняття з реєстрації дитини [PERSON] , [INFO] з квартири [ADDRESS] . Згідно зі статями\~526,\~527,\~530 Цивільного кодексу України\~зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно із ч. 1\~ст. 7 Закону України «Про іпотеку»\~за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. У\~статті 33 вказаного Закону\~передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених\~статтею 12 цього Закону. Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Аналіз ч. 3\~ст. 33 Закону України «Про іпотеку»\~свідчить, що законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За такого, суд вбачає, що позивач є іпотекодержателем нерухомого майна квартири за адресою: [ADDRESS] , та має право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою кредитного зобов`язання. У свою чергу,\~статтею 41 Конституції України\~та статтею\~1\~Першого\~протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до\~Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до\~ст.\~150\~ЖК України громадяни, які мають у власності будинок, користуються ним і мають право розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, здавати в оренду. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно з\~ст.\~155\~ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до ч. 1\~ст. 383 ЦК України\~власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. У відповідності до ч. 4\~ст. 156 ЖК України\~до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником квартири, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також\~стаття 405 ЦК України, згідно якої, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Разом з цим, згідно з положеннями\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до Постанови ВСУ від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16, згідно з положеннями статті 391 ЦК України лише власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Проте, з матеріалів справи судом не встановлено, що Банк є власником предмета іпотеки, а тому суд приходить до висновку, що за даних обставин позивач позбавлений права пред`являти саме такі позовні вимоги (в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом). Також як вбачається з витягу з рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 12.12.2019 року було відмовлено Замостянському відділу ДВС м. Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області у наданні дозволу на реалізацію квартири [ADDRESS] , право користування якою мають малолітні діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . При цьому, пред`являючи позов, позивач не навів правові підстави (норми права) щодо своїх вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом. Також, як вбачається із змісту позову, позивач обґрунтовує свою вимогу тим, що при реєстрації відповідачів у квартирі не було їх згоди, а тому реєстрація була проведена незаконно. Відповідно до\~ст.\~6\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. У\~ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~встановлено, що реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Таким чином, реєстрація фіксує офіційне місце проживання особи. За цією адресою особа має право проживати, на неї надсилаються усі офіційні документи, відповідно до даних про реєстрацію нараховуються усі комунальні послуги і таке інше. Наявність осіб, зареєстрованих по квартирі, на яку звертається, негативно відобразиться на її ціні, а також буде перешкоджати реалізації цього предмета іпотеки. Згідно ч. 1\~ст.\~7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином у зв`язку з відмовою у задоволенні первісної позовної вимоги банку, суд вбачає, що вимога про зняття відповідачів з реєстрації місця проживання також задоволенню не підлягає. Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, суд вбачає, що позивач не позбавлений можливості звернутись до суду у порядку адміністративного судочинства щодо питання правомірності процедури реєстрації спірних осіб у квартирі, яка є предметом іпотеки, тощо. Що стосується вимоги позивача про виселення відповідачів, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1\~ст. 40 Закону України «Про іпотеку»\~звернення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. У ч. 2 і ч. 3\~ст. 40 Закону України «Про іпотеку»\~вказано, що законодавець установлює певний порядок дії банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Як роз`яснено у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати, що згідно з ч. 4 ст. 9, ст.\~109 ЖК України, ст.ст. 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. Відповідно до частини другої\~статті 109 ЖК Української РСР\~громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга\~статті 109 ЖК Української РСР\~встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. При цьому, за змістом частини четвертої\~статті 109 ЖК Української РСР\~виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до\~статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Згідно пунктом 1.1.2 кредитного договору (цільове використання кредиту) кошти видаються на придбання об`єкту нерухомості квартира, загальною площею 43,4 кв.м. за адресою: [ADDRESS] в розмірі 49580,00 доларів США. Згідно зі\~статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~та частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна зазначити, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа має право сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Як встановлено судом, позивач дійсно направляв на адресу відповідачів вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, проте ним не надано доказів отримання такої вимоги останніми. Долучений до матеріалів позову список № 6420 не є підтвердженням отримання відповідачами такої вимоги. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не дотримано встановлений законом порядок щодо виселення відповідачів, а тому вимоги про їх виселення зі спірного приміщення є передчасними. Крім того, важливим є той факт, що ст. 109 ЖК України дає право на виселення осіб без надання іншого житла, лише при зверненні стягнення на предмет іпотеки, який був придбаний за рахунок кредитних коштів. При цьому, в матеріалах справи відсутнє рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі. Щодо судових витрат, то суд зазначає, що у відповідності до\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed