Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (надалі «Позивач») звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання. В обґрунтування позовних вимог Позивач в позовній заяві посилається на те, що у зв`язку із неналежним невиконанням Відповідачем зобов`язань за кредитним договором від 05.09.2012 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області 17 грудня 2014 року постановлено рішення про стягнення із [PERSON] на користь банку 12469,26 грн.\~ заборгованості. Станом на час подачі позову рішення суду боржником в повному обсязі не виконано, прострочена сума заборгованості на момент подання позову становить 7 712,35 грн. У зв`язку із наведеним, станом на час подачі позову банком нараховано заборгованість Відповідача за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 11 318,22 грн., з яких: 1 404,84 грн. три проценти річних; 9913,38 грн. інфляційні втрати. Представником Позивача подано заяву про розгляд справи без його участі. Відповідачем подано до суду відзив на позов, в якому вона заперечила проти задоволення позовних вимог та просила відмовити в їх задоволенні з підстав пропуску строку звернення до суду. Крім того, у відзиві на позов Відповідачем зазначено про те, що прострочену суму заборгованості за вказаним кредитним договором з Позивачем нею погашено 02.06.2020 року. Відповідачем подано до суду заяву про розгляд справи без її участі. Проаналізувавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.\~ Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно кредитного договору від 05.09.2012 року ВАТ «КБ «Приватбанк» надано [PERSON] кредит в сумі 7712,35 грн. терміном погашення до 30.09.2015 року із відсотковою ставкою 1,5% в місяць. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2014 року у справі №344/14041/14-ц вирішено стягнути із [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 12469,26 гривень\~ за кредитним договором\~ від 05.09.2012 року. та судові витрати. Як зазначено в позовній заяві, станом на час подачі позову прострочена сума заборгованості Відповідача становить 7712,35 грн. У відзиві на позов Відповідач посилається на те, що вказану суму заборгованості у 7712,35 грн. нею погашено 02.6.2020 року. Так, постановою головного державного виконавця Івано-Франківського міського відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 02.06.2020 року ВП 46890522 (а.с.67-68) виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області №344/14041/2014 від 13.02.2015 року закінчено. В мотивувальній частині даної постанови підставою закінчення виконавчого провадження зазначено сплату боргу згідно квитанції від 02.06.2020 року. Тобто, фактично грошове зобов`язання за рішенням суду виконано [PERSON] 02.06.2020 року. За змістом положень статті 526 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у встановлений договором строк. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні\~ положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за\~ змістом\~ наведеної\~ норми\~ закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14?10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У спірних правовідносинах Позивачем нараховано заборгованість у вигляді трьох процентів річних та інфляційних втрат за період з 19.09.2014 року (дати постановлення рішення судом про стягнення боргу за основним зобов`язанням) по 14.10.2020 року (період звернення до суду з даним позовом). Згідно розрахунку позивача, станом розмір такої заборгованості становить 11 318,22 грн., з яких: 1 404,84 грн. три проценти річних; 9913,38 грн. інфляційні втрати. Період з 19.09.2014 року по 14.10.2020 року. В той же час, матеріалами справи підтверджується те, що повне виконання Відповідачем судового рішення відбулось 02.06.2020 року, тобто саме до вказаної дати грошове зобов`язання [PERSON] перед Позивачем рахувалося невиконаним. При цьому, у Відзиві на позов Відповідач покликається на пропуск Позивачем строку давності звернення до суду з даним цивільним позовом. У\~ встановлений процесуальний строк відповіді на відзив чи заяви про поновлення строку звернення до суду із відповідними обґрунтуваннями від Позивача до суду не надходило. При цьому, як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 8 листопада 2019 року (справа № 127/15672/16-ц, провадження № 14-254цс19): Правовий аналіз положень статей\~ 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати\~ Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). «Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2009 році зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання 21 квітня 2015 року (дата останнього платежу з погашення боргу).\~ Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за\~ увесь час прострочення до 21 квітня 2015 року». Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбаченихстаттею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.\~ «Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому 21 квітня 2015 року (дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням) і є датою, коли зобов`язання відповідачів перед банком за Кредитним договором припинилося». Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Таким чином, помилковим є висновок колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду про те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, спливає через три роки після дати набрання законної сили судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості. Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та №\~ 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Так, з даним цивільним позовом Позивач звернувся до суду 20.11.2020 року (про що свідчить відповідна реєстраційна відмітка на першій сторінці позовної заяви). Отже, враховуючи вищевикладену правову позицію Великої Палати Верховного Суду щодо розрахунку строку позовної давності у спірних правовідносинах, на користь Позивача підлягає стягненню відповідна сума інфляції та 3% річних за період з 20.11.2017 року по 02.06.2020 року (день припинення грошового зобов`язання Відповідача перед Позивачем). Сума простроченого невиконаного зобов`язання становила 7 712,35 грн. 3% річних від цієї суми за три роки становить 694,11 грн. (3 роки х 231,37 грн. (7 712,35 грн. х 3 / 100 = 231,37 грн.). Розрахунок інфляційних втрат за період з 20.11.2017 року по 02.06.2020 року : 1 346,28 грн. (https://calculator.in.ua/web/inflation). Отже, враховуючи вищевикладене, стягненню з Відповідача на користь Позивача підлягають 694,11 грн. (3% річних) та 1 346,28 грн. інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання у відповідний період, а всього 2 040,39 грн. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності. За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 81\~\~ ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. За таких обставин Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є частково обґрунтованими і підлягають задоволенню частково. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З Відповідача на користь Позивача слід стягнути судовий збір в сумі 378,94 грн.

Outcome: partial