Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 18.11.2013 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір б/н. Відповідач належним чином не виконує зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість станом на 23.07.2019 року у розмірі 96210,86 грн., з яких заборгованість за кредитом 61635,89 грн., відсоткам за користування кредитом у розмірі 29517,31 грн., штрафи : фіксована частина 500 грн., відсоткова складова 4557,66 грн. Вказану заборгованість, а також понесені судові витрати по справі в розмірі 1921,00 грн. позивач просив стягнути з відповідача на свою користь. Представник [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання Договору(Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг) б/н від 18.11.2013 року недійсним(а.с. 75-77). В обґрунтування зустрічного позову зазначив, що [PERSON] не звертався до АТ КБ «ПриватБанк» з приводу отримання кредиту, документи, зазначені в первісному позові, не отримував, не ознайомлювався з ними, та не підписував, грошові кошти не отримував, не у вигляді кредитного ліміту, ні якимось іншим способом. Про існування боргу дізнався з судової повістки та позовної заяви, яка була йому надіслана. Враховуючи викладене, просив визнати Договір(Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг) б/н від 18.11.2013 року недійсним. В письмових поясненнях по справі(а.с. 123-125) зазначив, що підписання анкети-заяви не можна вважати договором приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Згідно п.1.1.6.1 Договору зміни в Умови та Правила надання банківських послуг вносяться банком щомісячно в односторонньому порядку. Отже, навіть якщо вважати, що Анкету-заяву було підписано [PERSON] , наявність такого підпису не свідчить про прийняття та приєднання до запропонованих йому умов кредитування, адже в такій анкеті-заяві не закріплено умови кредитування, з якими погодився б боржник. Оскільки [PERSON] не підписував та не визнає Умови та правила надання банківських послуг, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18.11.2013 шляхом підписання заяви-анкети. За змістом Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку зазначається, що особа, підписуючи дану анкету, погоджується з умовами кредитування, що містяться в таких Умовах та Правилах, зазначених на офіційному сайті банку. Однак, дані Умови та Правила надання банківських послуг є загальними і стосуються усіх видів послуг, що надаються банком. Просив суд при ухваленні рішення у даній справі врахувати правову позицію, викладену в Постанові Верховного Суду від 03.07.2019(справа № 342/180/17). Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23.09.2020 зустрічний позов представника [PERSON] - [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання Договору(Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг) б/н від 18.11.2013 року недійсним було об`єднано в одне провадження з первісним позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором(а.с.144). Представник позивача-відповідача [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом підтримала в повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечувала в повному обсязі, та в судовому засіданні надала пояснення, аналогічні викладеним в позові та відзиві на зустрічну позовну заяву. За змістом відзиву на зустрічну позовну заяву(а.с.103-107) [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг б/н від 18.11.2013 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 79540,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позичальник ознайомлений з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами. Позичальник підтвердив свою згоду на те, що Заява, Умови надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи складають між ним та Банком Договір про надання банківських послуг. Укладання Договору здійснюється за принципом укладання між Банком і клієнтом договору приєднання. Підписанням заяви позичальник приєднується до запропонованих банком Умовами та Тарифами. Відносно ознайомлення відповідача з умовами кредитування зазначила, що інформація до анкети-заяви від 18.11.2013 року вносилась відповідачем [PERSON] особисто, крім того відповідач висловив згоду про укладення договору шляхом отримання кредитної картки «Platinum» та особистим підписом засвідчив, що він згоден з тим, що ця заява, разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та Банком Договір про надання банківських послуг. Також до позовної заяви долучено «Тарифи з використанням кредитки «Platinum» в яких зазначена поточна процентна ставка, вказано розміри комісій та штрафів тощо, крім того вказана інформація є загальнодоступною інформацією, розміщеною у відділеннях Банку та на офіційному сайту Банку. З виписки карткового рахунку чітко прослідковується, що відповідачу встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів, частково сплачував заборгованість за картковим рахунком, а отже кредитну карту отримував. Щодо посилання відповідача, щодо підпису в анкеті від 18.11.2013 року зазначила, що встановлення факту несправжності підпису на документі потребує спеціальних знань, несправжність підпису [PERSON] в анкеті-заяві може бути підтверджено лише почеркознавчою експертизою, яка в даній справі не проводилась. Враховуючи викладене, представник АТ КБ «ПриватБанк» просив задовольнити первісний позов в повному обсязі, та відмовити в задоволенні зустрічного позову, застосувати строки позовної давності до зустрічного позову. Крім того, в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] по одному кредитному договору отримував декілька платіжних карток(платіжних інструментів), якими користувався, отримуючи готівкові кошти, поповнюючи рахунок, розраховуючись, та здійснюючи безготівкову оплату за товари та послуги. Відповідач-позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явились, представник відповідача-позивача [PERSON] надав заяву про розгляд справи за його відсутності та за відсутності [PERSON] , просив прийняти рішення за наявними доказами. Вислухавши представника позивача - відповідача АТ КБ «ПриватБанк», дослідивши матеріали справи, оглянувши в судовому засіданні оригінал Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг) б/н від 18.11.2013 року, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] таким, що підлягає частковому задоволенню, та в задоволенні зустрічного позову представника [PERSON] - [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, суд вважає за необхідне відмовити з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 13 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 18.11.2013 року [PERSON] заповнив та підписав анкету-заяву про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг» в АТ КБ «ПриватБанк», що підтверджено його підписом в графі «Клиент Ф.И.О.» Анкети-заяви (а.с.11). До копії Анкети-заяви позивач АТ КБ «ПриватБанк» додав копії Витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розміщених на сайті https://privatbank.ua/terms/( 12-31). Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 28.02.2020 вих. № 30.1.0.0/2-20190829/0263 клієнт [PERSON] згідно кредитного договору від 18.11.2013 отримав картки № [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , остання з них мала термін дії до 07.2019(а.с.114). З виписки по банківському рахунку [PERSON] за період з 18.11.2013 по 28.02.2020 (а.с. 108-113) вбачається, що по вказаному рахунку було встановлено кредитний ліміт та за цей період [PERSON] користувався рахунком, отримуючи готівкові кошти, поповнюючи рахунок, розраховуючись, та здійснюючи безготівкову оплату за товари та послуги. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за вказаним Договором станом на 23.07.2019 року становить 96210,86 грн., з яких заборгованість за кредитом 61635,89 грн., заборгованість за відсотками 29517,31 грн., судовими штрафами 5057,66 грн. (а.с. 6-10). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець, організація, що здійснює підприємницьку діяльність з метою отримання прибутку, та є професійним учасником ринку надання кредитно-фінансових послуг (у даному випадку - АТ КБ «Приватбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, то вони повинні бути зрозумілі усім споживачам банківських послуг і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Сенс договору приєднання полягає у тому, що його умови визначені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних умовах та можуть бути прийняті іншою стороною не інакше ніж шляхом приєднання до запропонованого договору в цілому. Тобто, дійсно вільною в цьому випадку є воля виключно однієї сторони - тієї, яка пропонує для укладення договору саме формуляр (тобто банк). Інша сторона виявляє волю до укладення цього договору лише на стадії висловлення власної волі шляхом прийняття умов такого договору в цілому. Проте не повинно виникати сумнівів у тому, чи дійсно та які саме умови, викладені у формулярі або іншій стандартній формі, приймає позичальник. У ситуації, коли є сумніви у тому, чи прийняті та які саме умови прийнято позичальником, умови не можуть вважатися такими, що прийняті ним в цілому. Конструкція договору приєднання, викладена у частині першій статті 634 ЦК України, полягає не у тому, що позичальник зобов`язаний самостійно ознайомитися з умовами і правилами надання послуг, пропонованими однією стороною, а у тому, що він може лише до них приєднатися, не маючи можливості обговорювати умови договору приєднання, пропонуючи свої зміни, тощо. Проте сама воля позичальника на приєднання до певних умов такого договору, має бути однозначною та свідчити про певне її спрямування на досягнення згоди саме на певних умовах, запропонованих банком. У законі як загальне правило визначено, що договір приєднання має викладатися на формулярі або іншій стандартній формі, яка має засвідчувати усі прийняті споживачем умови такого договору. За змістом статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 18.11.2013 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Позивач АТ КБ «ПриватБанк», пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема відсотки, штрафи за несвоєчасну сплату боргу за користування кредитними коштами. При цьому, під час звернення до суду позивачем долучено до позовної заяви витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщених на сайті https://privatbank.ua/terms/, які не містять підпису позичальника, у яких передбачено, що клієнт зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, сплатити нараховані за весь період користування кредитом відсотки та штрафи. Однак матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач за первісним позовом та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем за первісним позовом кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до первісної позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача АТ КБ «ПриватБанк» належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 листопада 2013 року ) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (27 серпня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Аналізуючи зміст наданих Умов, суд визнає неможливим встановити чи діяли Умови, та у якій саме редакції на момент укладання кредитного договору, з огляду на відсутність відомостей про те, з якими саме Умовами ознайомився та погодився відповідач. Водночас матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та правил надання банківських послуг розумів відповідач за первісним позовом та ознайомився і погодився з ними підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та штрафів, та саме у зазначених в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу за первісним позовом Умови та правила надання банківських послуг, надані банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують наведених обставин. Надані АТ КБ «Приватбанк» Умови та правила, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору і щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у справі, в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 грудня 2019 року у справі №711/1220/17. Таким чином, витяг з Умов та правил, що розміщені на сайті: www.privatbank.ua та наявні у матеріалах справи, не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18.11.2013 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та штрафів. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, суд приходить до висновку щодо відсутності правових підстав для стягнення з відповідача за первісним позовам на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за відсотками 29517,31 грн., штрафів : фіксована частина 500 грн., відсоткова складова 4557,66 грн., у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача [PERSON] по його сплаті позивачу у анкеті-заяві від 18.11.2013 року, оскільки Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, - суд вважає, що наявні підстави для стягнення з [PERSON] на користь АТ «ПриватБанк» лише за заборгованість за кредитом 61635,89 грн. Суд вважає, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. За змістом пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами першою, другою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, згідно яких міст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] стверджує, що про існування вказаного правочину дізнався після того, як отримав судову повістку і позовну заяву, та вказану Анкету-заяву він не підписував, тобто його волевиявлення на укладення правочину відсутнє. З дослідженого в судовому засіданні оригіналу Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг) б/н від 18.11.2013 року встановлено, що [PERSON] особисто звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг» в АТ КБ «ПриватБанк», підписав її та в подальшому користувався кредитними коштами та повертав їх, поповнюючи рахунок. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 76, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Зі змісту наведених правових норм вбачається покладення процесуального обов`язку на кожну із сторін довести належними доказами наявність або відсутність тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Клопотань про призначення судово-почеркознавчої експертизи сторонами заявлено не було. Позивачем за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність обставин, передбачених ст. 215 ЦК України, для визнання вказаного правочину недійсним. За таких обставин, суд не вбачає правових підстав для задоволення зустрічного позову [PERSON] , а отже у задоволенні позову слід відмовити. Положенням статті 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Законодавством встановлений загальний строк позовної давності у три роки. Спірний кредитний договір був укладений 18.11.2013 року, а з позовом щодо визнання недійсними цього договору [PERSON] звернувся 09.12.2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Проте суд не приймає до уваги заяву представника позивача АТ КБ «ПриватБанк» про застосування строку позовної давності до позовних вимог [PERSON] , оскільки наявні самостійні підстави для відмови у задоволенні його зустрічного позову. Враховуючи те, що позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, суд, згідно до положень ст. 141 ЦПК України, присуджує позивачу судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме з відповідача в сумі 1230,66 грн., виходячи з розрахунку: 61635,89 грн. (розмір задоволених позовних вимог) х 1921 грн. (сума сплаченого судового збору) / 96210,86 грн. (розмір заявлених позовних вимог) = 1230,66 грн.

Outcome: partial