Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

В березні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням [ADDRESS]. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником зазначеної квартири, в якій зареєстровані [PERSON] - колишня дружина її сина, та [PERSON] - її неповнолітній онук. Відповідачка та її син, хоча і зареєстровані за вказаною адресою, проте в квартирі не проживають вже тривалий час. Також вказувала на те, що відповідачка [PERSON] не бере участі в утриманні житла, не сплачує комунальні послуги, вона разом з сином виїхала в інше постійне місце проживання, однак залишаються зареєстрованими у вказаній квартирі. Посилаючись на вищевикладене, позивачка просить суд визнати [PERSON] та її неповнолітнього сина [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені вимоги підтримали в повному обсязі, наполягали на їх задоволенні. Відповідачі в судове засідання не з'явились, повідомлялись судом про розгляд справи належним чином, причини неявки суду не повідомили. Представник третьої особи в судовому засіданні вважав, що позов відносно дитини не підлягає задоволенню через порушення прав неповнолітнього. Згідно Ухвали суду проводиться заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення позивачки та її представника, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши надані докази, суд встановив наступне. Квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу від 29.06.2010 р., посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Іскрицькою Г.В. Згідно Довідки виданої ЖКП ММР «Південь» від 08.12.2016 р. за № 4545 за вищевказаною адресою зареєстровані: позивачка - [PERSON], відповідачка по справі - [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON]. Згідно Акту про непроживання ЖКП ММР «Південь» від 10.12.2016 р. [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживають з березня 2015 року, особистих речей її та сина у квартирі не має. Вказані обставини також знайшли своє підтвердження відповідно по пояснень свідків у судовому засіданні. Отже, судом з`ясовано, що відповідачка з сином вибули з квартири позивача зі своїми особистими речами в інше постійне місце проживання - [ADDRESS] до матері відповідача, де мешкають тривалий час. Реєстрація відповідачки та сина за цією адресою створює перешкоди власниці у розпорядженні своїм майном. Відповідно до Висновку Органу опіки та піклування про доцільність визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням від 11.11.2017 р. вбачається, що орган опіки та піклування вважає недоцільним визнання дитини такою, що втратила право користування житлом. Проте, дослідивши та оцінивши усі надані докази у сукупності, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі з огляду на таке. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження майном. Гарантуючи захист права власності, передбачене ст. 41 Конституції України, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, інше житлове приміщення, призначені та придатні для проживання в них(ст.ст. 379, 380 ЦК ). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік. Отже, збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини та здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності (стаття 31 ЦК України). Обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частин 3 та 4 ст. 29 ЦК України. Відповідно до частини 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Згідно ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Разом з тим судом встановлено, що відповідачка та її неповнолітній син в квартирі позивача не проживають з 2015 р., неповнолітній син проживає разом з матір'ю у своєї бабусі, відповідачі не були та не є членами сім`ї позивача. Враховуючи вищенаведене суд вважає, що вимоги позивачки про визнання відповідачки ті її сина такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири, обґрунтовані та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України необхідно стягнути з відповідачки [PERSON] на користь позивачки судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп.

Outcome: approved