Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

В апеляційній скарзі [PERSON] просить частково скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2017 року, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апеляційний суд, вивчивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, вважає рішення в оскаржуваній частині незаконним, таким, що повинне бути скасоване з ухваленням нового, виходячи з наступного. Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.06.2004р., який розірваний 24.01.2012р. 25.08.2004р, тобто, в період шлюбу, [PERSON] отримав кредит у розмірі 11 830 доларів США на споживчі цілі (п.2.1. кредитного договору ). В цей же день, 25.08.2004р., на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS]. Відповідно до Договору іпотеки від 10.09.2004р. спірна квартира була передана в іпотеку в забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором. У 2007році він став засновником (учасником) ТОВ «Альянс Плюс» з розміром його внеску до статутного фонду даного товариства -41 500 грн.. Допитана в якості свідка позивачка [PERSON] пояснила, що квартира, зареєстрована на відповідача, була набута ними разом як подружжям за кредитні кошти, після реєстрації шлюбу вони заселилися в спірну квартиру, де вона зареєстрована до даного часу ; пояснила, що підписувала кредитний договір в РайфайзенБанку Аваль, та підписувала у нотаріуса письмову згоду на придбання відповідачем квартири, була поручителем за даним договором, при отриманні кредитних грошових коштів не була присутня, кошти на погашення кредиту давав її батько, Зазначила, що ці обставини можуть підтвердити свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON]; до статутного фонду [PERSON] були внесені сімейні кошти, а отже, вона має право на половину цих коштів у розмірі 20 750 грн.. Допитаний в якості свідка відповідач [PERSON], пояснив, що після реєстрації шлюбу вони з [PERSON] проживали на квартирі, розташованій по [ADDRESS]. Спірну квартиру він придбав за кошти, отримані 14.04.2004р. (до укладання шлюбу з [PERSON].) від друга [PERSON] в борг. Спірну квартиру він придбавав тільки для власного проживання за 17 000 доларів. Кредитний договір укладався на суму 11 800 доларів, вже після придбання квартири. Надав суду розписку від 14.04.2004р. про те, що [PERSON] отримав від [PERSON] 60 000 доларів США для купівлі житла та автомобіля, а також нотаріально посвідчений Договір від 27.08.2014р. про умови та порядок погашення [PERSON] запозичених у [PERSON] грошей в розмірі 60 000доларів США (договір реструктуризації боргу). Свідок [PERSON] пояснив, що гроші в борг [PERSON] він давав на придбання квартири особисто для проживання [PERSON], оскільки після розірвання попереднього шлюбу останньому не було де жити. Прийнявши докази сторони відповідача як такі, що підтверджують факт придбання спірної квартири за його особисті кошти, які він отримав від [PERSON] до реєстрації шлюбу з позивачкою, та прийшовши до висновку, що позивачка в порушення ч.3 ст. 10, ч.1 ст.60 ЦПК України не надала жодного доказу на підтвердження факту придбання спірної квартири саме за спільні кошти її та відповідача, райсуд відмовив їй у позовних вимогах про визнання права власності на ? частину квартири. Разом з тим, позовні вимоги про поділ внеску до статутного фонду ТОВ «Альянс Плюс», суд вважав обґрунтованими, законними та такими, що підлягають задоволенню, а тому стягнув з відповідача на користь позивачки суму 20 750грн.. В цій частині рішення не оскаржене. Апеляційний суд вважає, що висновки суду в частині рішення про відмову у позові є такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, наявним у справі доказам, які залишені судом без уваги та належної оцінки. Так, згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто. Доведено, що кредитні кошти відповідачем були отримані після реєстрації шлюбу з позивачкою. Первісні доводи відповідача про те, що вони брались ним для свого бізнесу, спростовані Кредитним договором, де зазначено, що кредитні кошти призначені на споживчі цілі. Більш того, Довідкою ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 30.05.2016 року, що міститься у справі, про надання 25 серпня 2004 року [PERSON] споживчого кредиту у розмірі 11 830 дол. США, підтверджено, що його цільовим призначенням є «кредит на придбання житла». В день укладення кредитного договору та договору купівлі-продажу квартири позивачкою (ще за її дівочим прізвищем Цебратенко), як дружиною відповідача, до нотаріальної контори надавалась письмова згода, в якій позивачка надала згоду на придбання квартири на ім.*я відповідача. Останнє узгоджується із поясненями допитаних райсудом свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які стверджували, що кредит брався для проживання сім'ї сторін. Про даний факт свідчить також реєстрація позивачки у спірній квартирі по даний час. А тому критичне ставлення суду до пояснень зазначених свідків лише з тих підстав, що їх пояснення різнились у сумі отриманих кредитних коштів, - є помилковим. Наведені обставини у їх сукупності суд не врахував. Покладені судом в основу рішення докази - копія розписки про отримання [PERSON] суми 60 000грн. на придбання квартири та автомобілю та Договір реструктуризації даного боргу не можуть визнаватись належними доказами, оскільки витребовуваний за клопотанням позивачки оригінал розписки для призначення відповідної експертизи з метою встановлення строку її виготовлення - відповідачем наданий не був; вказівка у письмовій розписці про цільове призначення суми боргу: на придбання квартири та автомобілю - спростована двома кредитними договорами- від 25.08.2004р. про отримання відповідачем коштів 11 800долл.США на придбання житла та від 17.06.2008. про отримання ним же коштів- 43 000 долл. - для придбання автомомобіля Лексус на вторинному ринку, який також по даній справі був спірним (а.с.183т.1). Поскільки не може вважатись належним доказом копія розписки, то не може прийматись до уваги і Договір про порядок погашення відповідачем боргу, тим більше, що його було укладено у серпні 2014., після пред*явлення позивачкою у липні 2014 року позовної заяви, що викликає сумніви у реальності виконання наведених в ньому положень. Разом з тим, відповідач не надав суду доказу про вартість придбаної квартири та її придбання саме за гроші, отримані в борг, у договорі купівлі-продажу вартість квартири не вказана. А тому і не можуть мати вирішального значення пояснення наведених з боку позивачки свідків, які по-різному пояснювали розмір отриманих подружжям в кредит коштів, що судом взято як підставу для невзяття їх пояснень до уваги. Усе наведене приводить до висновку, що спірна квартира була придбана для сім'ї за погодженнями подружжя та за кошти, отримані ними в кредит. Суд першої інстанції не прийняв до уваги наведені обставини, докази та доводи позивачки, необґрунтовано визнав достовірною ксерокопію боргової розписки, а також на підставі, в основному, свідчень відповідача про придбання квартири за його особисті кошти, зробив висновки, які не відповідають дійсно встановленим обставинам справи, а тому ухвалив рішення у порушення матеріального закону на підставі ст.57 СК України. Відповідно до вимог ст. 309 пп.3,4 ЦПК рішення в оскарженій частині підлягає скасуванню, а новим рішенням на підставі правил ст.ст.60,69, 70 СКУ позовні вимоги в частині визнання за [PERSON] права власності на ? частину квартири підлягають задоволенню. Згідно вимог ст.88 ЦПК з відповідача на користь позивачки слід стягнути судовий збір в розмірі 2009,70 грн..

Outcome: approved