Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-03 00:00:00

В березні 2014р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: Управління ДАІ МВС України в м. Києві (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), [PERSON] (далі по тексту - відповідача 3), ТОВ «Автодім Люкс» (далі по тексту - відповідач 4), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 5), ТОВ «Авто Бізнес» (далі по тексту - відповідач 6), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 7), треті особи: приватні нотаріуси Херсонського міського нотаріального округу [PERSON] (далі по тексту - третя особа 1), [PERSON] (далі по тексту - третя особа 2), в якому просив суд: 1) визнати недійсними: - зняття з обліку 19 листопада 2011р. відповідачем 1 автомобіля «Toyota Prado», 2007р. випуску, (VIN) номер кузова [NUMBER] (далі по тексту - автомобіль «Toyota Prado») д.н. [NUMBER] належного позивачу; - реєстрацію права власності відповідача 5 на автомобіль «Toyota Prado», д.н. [NUMBER], яку 19 січня 2012р. здійснило Миколаївське МРЄВ УДА в Миколаївській області; - реєстрацію права власності відповідача 7 на автомобіль «Toyota Prado», яку 16 лютого 2012р. здійснило Одеське МРЄВ-2 УДАІ в Одеській області; 2) визнати недійсними правочини: - довіреність від 29 липня 2011р. виданою невідомою особою від імені позивача на право розпоряджатись автомобілем «Toyota Prado» на ім'я відповідача 2, що посвідчена третьою особою 1, зареєстровану в реєстрі за № 2359 (далі по тексту - довіреність 1); - довіреність від 05 серпня 2011р., яку видав відповідач 2 від імені позивача в порядку передоручення на право розпоряджатись автомобілем «Toyota Prado» на ім'я відповідача 3 та [PERSON], що посвідчена третьою особою в реєстрі за № 828 (далі по тексту - довіреність 2); - договір купівлі - продажу автомобіля «Toyota Prado» від 19 січня 2012р. укладений між відповідачем 3, який діяв начебто від позивача та відповідачем 5, на підставі якого відповідачем 4, 19 січня 2012р. було видано довідку - рахунок серії ДПІ № 178171 (далі по тексту - договір 1); - договір купівлі - продажу автомобіля «Toyota Prado» від 15 лютого 2012р. укладений між відповідачем 5 і відповідачем 7, на підставі якого відповідачем 6 було видано довідку - рахунок серії ДПІ № 193105 (далі по тексту - договір 2) 3) повернути сторони в попередній стан, а саме визнати за позивачем право власності на автомобіль «Toyota Prado» д.н. [NUMBER]. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що ним 12 травня 2009р. було придбано автомобіль «Toyota Prado», який було зареєстровано в установленому законом порядку та надано д.н. [NUMBER]. Після того, як в 2013р. позивач на власному вищезазначеному автомобілі потрапив в ДТП, він дізнався в органах ДАІ, що його автомобіль з відповідними реєстраційними характеристиками (номер кузова, д.н.) неодноразово був знятий з реєстраційного обліку, та двічі відчужувався, і формально йому не належить, не дивлячись, що фактично позивач по теперішній час користується цим автомобілем, і він не вибував з його володіння. За результатами перевірки його заяви про злочин, було внесено до ЄРДР кримінальне провадження № 120113110100009663 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч. 1 КК України. У зв'язку з тим, що позивач ніколи не підписував довіреності 1, і не уповноважував будь-кого здійснювати продаж від його імені належний йому автомобіль, він вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх порушених прав. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові просили суд позов задовольнити. Представник відповідача 1 проти позову заперечував в частині вимог до нього, просив суд відмовити в задоволенні позову в цій частині, оскільки на думку сторони відповідача 1, останній діяв правомірно. Відповідачі 2-7, треті особи 1, 2, про час та місце розгляду справи оповіщались в установленому законом порядку, поважності причин неявки в судові засідання не повідомили, заперечення на позов не подавались. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 листопада 2014 р. провадження по справі в частині позовних вимог зазначених в п. 1) було закрито на підставі п. 1) ч. 1 ст. 205 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача 1, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 12 травня 2009р. позивачем було придбано автомобіль «Toyota Prado», 2007р. випуску, (VIN) номер кузова [NUMBER], зареєстрована в органах ДАІ, отримано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] видане ВРЕР-11 УДАІ в м. Києві та д.н. [NUMBER]. В судовому засіданні позивач наголошував, що в 2013р. після того, як став учасником ДТП на своєму автомобілю «Toyota Prado», він дізнався, що отримано ним свідоцтво про реєстрацію даного транспортного засобу втратило свою чинність, оскільки мало місце відчуження вказаного автомобіля. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач просив суд визнати недійсними всі правочини (зазначені в п. 2) позовних вимог), вказуючи, що ніколи не мав на меті відчужувати свій автомобіль, і ніколи не надавав довіреностей, щодо користування та розпорядження зазначеним майном. Відповідно до положень ч. 1 - 4 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. За змістом ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України, в п. 8 Постанови за № 9 від 06 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205- 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Крім того в п. 10 зазначеної вище Постанови, Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що норма ч. 1 ст. 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК. Судом встановлено, що за результатами розгляду заяви позивача про злочин, було внесено до ЄРДР кримінальне провадження № 120113110100009663 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч. 1 КК України. Як вбачається з матеріалів справи і підтверджується, довідкою наданою з Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві від 14 березня 2014р., що 29 липня 2011 р. за підробленим паспортом видано довіреність від імені позивача на право розпоряджатись його автомобілем на ім'я відповідача 2, посвідчено третьою особою 1. 05 серпня 2011р. відповідач 2, в свою чергу в порядку передоручення видав довіреність на ім'я відповідача 3 та [PERSON], яка була посвідчена третьою особою 2. 19 листопада 2011 р. відповідач 3 зняв з обліку автомобіль в ВРЕР -11 м. Києва та продав автомобіль відповідачу 5 на підставі довідки - рахунку відповідача 4. 19 січня 2012 р. відповідач 5 зареєстрував автомобіль в Центральному МРЄВ м. Миколаєва на своє ім'я на облік і отримав д.н. [NUMBER]. 15 лютого 2012р. відповідач 5 зняв автомобіль з обліку і 16 лютого 2012р. продав автомобіль відповідачу 7 на підставі довідки - рахунку відповідача 6. 16 лютого 2012р. відповідач 7 зареєструвала автомобіль в МРЄВ -2 м. Одеса на своє ім'я на облік і отримала д.н. [NUMBER]. В судовому засіданні позивач наголошував, що належний йому автомобіль фактично із законного його користування не вибував, і він його нікому з відповідачів 2, 3, 5, 7 не надавав. Відповідно до висновку експерта НДЕКЦ ГУ МВС України в м. Києві № 602 від 18 серпня 2013 р., який було проведено в межах досудового слідства по кримінальному провадженню, яке внесене до ЄРДР за № 120113110100009663, підпис від імені позивача в оригіналі довіреності 1 виконаний не позивачем, а іншою особою. В судовому засіданні позивач заперечував достовірність свого підпису в довіреності 1 та вказував, що 29 липня 2011 р. в м. Херсоні не перебував, незнайомий із відповідачем 2, і ніколи не уповноважував нікого на вчинення в його інтересах будь - яких дій з приводу зняття з реєстраційного обліку та відчуження належного йому на праві приватної власності автомобіля. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача про визнання недійсним довіреності 1 підлягають задоволенню, стосовно вимог позивача про визнання послідуючих правочинів, зазначених в п. 2) позовних вимог (довіреності 2, договорів 1, 2), то в цій частині позов не підлягає задоволенню, враховуючи роз'яснення наведені в п. 10 Постанови за № 9 від 06 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч. 4 ст. 41 Конституції України). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи те, що на теперішній час позивач позбавлений можливості розпоряджатись належним йому автомобілем, оскільки оспорювані правочини, стосовно його власності - автомобіля «Toyota Prado» з використанням його номерних знаків та ідентифікуючих ознак вказаного автомобіля були вчинені без відома та поза волею позивача, суд вбачає, що підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання за ним права власності на належний йому транспортний засіб. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, на користь позивача підлягає стягненню з: відповідача 2 судовий збір у розмірі 563,1 грн., 300,0 грн. - витрати позивача пов'язані з дачею оголошень в друковані засоби масової інформації про виклик до суду відповідача 2; з відповідачів 3, 5, 7 судовий збір по 333,7 грн. з кожного, а з відповідача 5 також підлягають стягненню 260,0 грн. - витрати позивача пов'язані з дачею оголошень в друковані засоби масової інформації про виклик до суду відповідача 5.

Outcome: partial