Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що [PERSON] звернулася до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву б/н від 18.08.2010 року. Позивач посилаючись на ст..634 ЦК України зазначає, що між Банком та відповідачем укладений Договір про надання банківських послуг. Відповідачу на підставі Договору було відкрито картковий рахунок та надано у користування кредитну картку. Банк свої зобов`язання виконав, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач зобов`язалася відповідно до умов Договору повернути витрачену частину кредитного ліміту, але в процесі користування кредитним рахунком не надала своєчасно банкові грошові кошти. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач, станом на 11.03.2020 рік має заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 125939,78 грн.. Позивач просить стягнути вказану заборгованість та понесені судові витрати з відповідача. У судове засідання АТ КБ «Приватбанк» не з`явився, разом з цим в матеріалах справи наявне клопотання про розгляд справи без участі позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, необхідні докази є в матеріалах справи, клопотання та заяви з боку АТ КБ «Приватбанк» відсутні (а.с.7). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. В інтересах [PERSON] діє представник - адвокат Лабовкін О.О., який бере участь у судовому засідання в режимі відео конференції поза приміщенням суду за допомогою власних технічних засобів. В судовому засіданні представник позов Банку не визнав у повному обсязі, посилаючись на обставини зазначені у відзиві. Відповідно до наданого стороною відповідача відзиву, відповідач позовні вимоги Банку не визнає, зазначаючи на те, що вона дійсно зверталась до Банку для отримання банківських послуг, але оформляла на своє ім`я дебетову картку, а не кредитну. Банком самостійно було встановлено на картці кредитний ліміт у розмірі 50000 грн.. Відповідач зазначає, що між сторонами не досягнуто згоди щодо розміру кредиту та строку кредитування, а також розміру відсотків. Вона не була ознайомлена з умовами кредитування, із діючою відсотковою ставкою за користування коштами, а тому на думку відповідача Банк не має підстав нараховувати їй ані проценти по кредиту, ані штрафні санкції. Відповідач наголошує на тому, що грошові кошти нею було повернуті Банку у повному обсязі та в неї відсутня будь-яка заборгованість перед позивачем (а.с.69-154). Позивачем АТ КБ «Приватбанк» надана відповідь на відзив, де зазначено, що сторонами укладено кредитний договір у відповідності з нормами Цивільного кодексу. Відповідно до наданої виписки з рахунку, відповідач користувалася грошима, отримувала кошти через банкомат, здійснювала розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже вона користувалась карткою «Універсальна», оскільки проведення вказаних операцій без карти не можливо. Також з виписки по рахунку видно, що відповідач частково сплачувала заборгованість за Договором. Позивач зазначає, що підпис позичальника на кредитному Договорі свідчить про те, що їй були відомі і зрозумілі всі умови Договору, а тому нарахування відповідачу пені та відсотків є правомірним Просять позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (а.с.155-165). Дослідивши докази по справі, вислухавши пояснення сторони відповідача, враховуючи надані сторонами заяви по суті справи, судом встановлено наступне. [PERSON] 18.08.2010 року звернулася до Банку з метою отримання банківських послуг та підписала Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.24). Найменування Банку в подальшому було змінене з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (скорочена назва - ПАТ КБ «ПриватБанк») на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (скорочена назва - АТ КБ «ПриватБанк») (а.с.59-60). Підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, позичальник погодилася, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифи, складають між нею та Банком Договір про надання банківських послуг. 18.08.2010 року відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано картку, яка в подальшому по закінченню строку дії змінювалась на картки з новим терміном дії (а.с.22). 27.04.2017 року відповідачу було встановлений початковий кредитний ліміт у розмірі 3500 грн., який в подальшому було збільшено до 50000 грн. (а.с.23). Банк зазначає, що [PERSON] має заборгованість перед Банком в підтвердження якої надав відповідний розрахунок. Згідно до наданого розрахунку заборгованості, станом на 11.03.2020 року заборгованість відповідача становить 125939,78 грн., яка складається з наступного: 81820,68 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 81820,68 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 19170,39 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст..625 ЦК, 18475,39 грн. - нарахована пеня, штрафи - 6473,32 грн. (а.с.16 зворот.бік-17). Відповідно до частин першої, другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом ч.2 ст.1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. У заяві, яка підписана [PERSON] відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Обґрунтовуючи вимогу щодо стягнення з відповідача неустойки (пені та штрафів), позивач посилається на витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт, які АТ КБ «ПриватБанк» долучено до позовної заяви (а.с. 26,27-51). У заяві, що підписана відповідачем зазначено, що вона ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами у письмовому вигляді, разом з цим доказів цього позивачем суду не надано. Наданий позивачем Витяг з Умов та Тарифів не містить підпису [PERSON] , а отже відсутні підстави стверджувати, що саме такі Умови та Тарифи діяли на час укладення договору, та відповідно були надані [PERSON] для ознайомлення, тобто погоджені сторонами. Відтак, в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів (довідку) та Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Правовим висновком Великої Палати Верховного Суду (постанова Палати від 03.07.2019, справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19) визначено, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Отже, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з п. 22 ч.1 ст. 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід зауважити, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Зважаючи на наведене, на підставі наданих позивачем доказів, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодив зі споживачем саме ті умови, про які зазначав при подачі позову. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Вищевказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц. Крім того, у постанові Верховного Суду по справі справа № 306/486/17 (провадження № 61-34520св18) від 10 жовтня 2019 року Верховний Суд в оцінці поведінки та способу ведення справ позивачем зазначив, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах. Враховуючи викладене, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді умови договору, у формі сплати неустойки в разі порушення виконання зобов`язання. Отже, вимоги в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 18475,39 грн. та штрафів у розмірі 6473,32 грн. є безпідставними, оскільки позивачем не доведено укладення договору на таких умовах. Крім того, позивачем зазначено про стягнення з [PERSON] відсотків, нарахованих на прострочений кредит відповідно до ст. 625 ЦК України у розмірі 19170,39 грн.. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. В разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Обґрунтовуючи правомірність нарахування вказаних відсотків, у відповіді на відзив банк посилається на те, що з 01.04.2019 року впроваджені зміни Умов та правил надання банківських послуг в частині нарахування відсотків, а саме відповідно до п. 2.1.1.2.12 в разі порушення зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, неустойки та виконання інших зобов`язань починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань Клієнта з погашення кредиту, Клієнт зобов`язується сплатити на користь Банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 86,4% - для картки «Універсальна», 84% - для картки «Універсальна голд». Разом з тим, як вже зазначалося, матеріали справи не містять даних про те, що відповідач ознайомилася зі змінами до Умов та правил надання банківських послуг від 01.04.2019 року щодо нарахування процентів за ст. 625 ЦК України та що між сторонами досягнуто згоди щодо розміру і порядку нарахування вказаних процентів. Відтак, позивач не довів свої вимоги в частині стягнення відсотків за ст. 625 ЦК України в розмірі 19170,39 грн. та порядку їх нарахування. Із виписки по особовому рахунку [PERSON] вбачається, що Банком нараховувались та з рахунку автоматично списувались відсотки за користування кредитом та пеня, сплата та розмір яких не було погоджено сторонами. З наданого банком розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку випливає, що прострочене тіло кредиту утворювалось у зв`язку з включенням до нього всіх несплачених відповідачем нарахувань, постійно збільшуючи його, що не було передбачено узгодженими умовами договору. Суд приходить до висновку, що за своєю суттю прострочене тіло кредиту, на яке вказує позивач у своїй позовній заяві, є завуальованими відсотками за користування кредитними коштами, адже до нього входить плата за користування кредитом, а не, власне, надані позичальнику в користування кошти. Отже, наявність заборгованості за тілом кредиту у розмірі зазначеному Банком - 81820,68 грн., в тому числі і простроченим тілом кредиту в розмірі 81820,68 грн. не підтверджується матеріалами справи. Відповідно до відзиву на позов, відповідач взагалі заперечує наявність будь-якої заборгованості перед Банком, зазначаючи на те, що заборгованість нею погашена у повному обсязі. Відповідач зазначає, що підписуючи заяву 18.08.2010 року вона отримала саме дебетову картку. Отримання нею кредитної картки відповідач заперечує, зазначаючи на те, що Банк самостійно без її згоди встановив їй кредитний ліміт у розмірі 50000 грн.. Разом з цим [PERSON] використовувала кредитний ліміт, встановлений на картку, що підтверджується випискою по рахунку (а.с.17 зворот.бік-21). Так, відповідно до наданої виписки, відповідач здійснювала за допомогою картки розрахунки за товари та послуги, поповнювала мобільний рахунок, сплачувала вартість товарів та послуг через додаток Приватбанк, здійснювала перекази з картки та знімала готівку в банкоматах, а тому наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача фактично використаної суми кредитних коштів. Відповідно до наданої Банком виписки по рахунку, фактична сума витрат клієнтом (відповідачем) коштів позивача складає - 72111,91 грн., а сума коштів внесених клієнтом (відповідачем) на погашення заборгованості - 61544,83 грн.. Тобто різниця складає - 10567,08 грн., та це є саме та сума заборгованості (тіло використаного неповернутого кредитного ліміту), яка підлягає стягненню на користь позивача з відповідача, з урахуванням внесених нею коштів. Твердження відповідача про те, що вона не має перед Банком заборгованості не відповідає встановленим обставинам справи. Надана відповідачем на підтвердження своїх заперечень виписка по рахунку (а.с.208-218) повністю дублює виписку по рахунку надану Банком (а.с.17 зворт.бік-21). У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Будь-яких інших доказів щодо здійснення [PERSON] витрат коштів у розмірі більшому ніж встановлено судом згідно виписки, матеріали справи не містять, а також відповідачем не спростовано наявну в неї заборгованість перед Банком. На підставі вищевикладеного, до стягненню з відповідача підлягає сума боргу (тіло неповернутого використаного кредитного ліміту) у розмірі 10567,68 грн.. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно положень ст.ст.78, 79 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.5,6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст.81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки вимоги позивача задоволено частково у розмірі 10567,68 грн., з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 176,37 грн.. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial