Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-03 00:00:00

В березні 2021 року [PERSON] звернувся з позов до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Позов обґрунтовує тим, що 27 серпня 2018 року він передав у користування [PERSON] транспортний засіб - загальний напівпричіп марки TRAILOR модель SYY 3CХ, рік випуску 1994, реєстраційний номер № [NUMBER] , а також видав на його ім`я довіреність №1/36 про право керування даним транспортним засобом строком на один рік. Позивач зазначає, що його право власності на транспортний засіб підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Ця довіреність діяла до 26.08.2019 року. Однак, відповідачем не виконано свої зобов`язання щодо повернення транспортного засобу після закінчення строку дії довіреності. А тому, враховуючи, що строк дії довіреності, виданої на ім`я відповідача, припинився 26.08.2019 року, відповідач на даний час користується спірним транспортним засобом без відповідної правової підстави, позивач вважає, що транспортний засіб підлягає поверненню. 18 лютого 2021 року позивачем скеровано на ім`я відповідача вимогу у семиденний строк повернути позивачу транспортний засіб - загальний напівпричіп марки TRAILOR модель SYY 3CХ, рік випуску 1994, реєстраційний номер № [NUMBER] , та свідоцтво про реєстрацію даного транспортного засобу. Однак, вказана вимого залишена відповідачем без відповіді та без задоволення. Позивач також посилається на висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04.11.2020 року у справі №573/476/19, в якому зазначено наступне: «Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з частиною першою статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе (частина перша статті 397ЦК України). Пунктом 2 частини першої статті 399 ЦК України передбачено, що право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником майна або іншою особою. Недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна (стаття 400 ЦК України). Такий висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 22 січня 2019 року в справі № 145/145/17 (провадження № 61-10089св18), від 06 лютого 2019 року в справі № 220/1401/16-ц (провадження № 61-21288св18).». Зважаючи на викладене, позивач стверджує, що він, як власник транспортного засобу - загального напівпричіпу марки TRAILOR модель SYY 3CХ, рік випуску 1994, реєстраційний номер № [NUMBER] , вправі вимагати від відповідача повернення вказаного транспортного засобу, оскільки такий перебуває у володінні відповідача без будь-яких правових підстав (строк дії довіреності на право керування вказаним транспортним засобом закінчився). Позивач просить витребувати у [PERSON] на його користь транспортний засіб - загальний напівпричіп марки TRAILOR модель SYY 3CХ, рік випуску 1994, реєстраційний номер № [NUMBER] . Ухвалою судді Жовківського районного суду Львівської області від 24.05.2021 року відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, здійснено виклик сторін на 08.07.2021 року (арк. 17-18). 08.07.2021 року ухвалою Жовківського районного суду Львівської області закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду на 04 серпня 2021 року. Позивач в судове засідання не з`явився. Від представника позивача [PERSON] - [PERSON] надійшла заява щодо розгляду справи у відсутності позивача та його представника, щодо ухвалення заочного рішення не заперечує, позовну заяву підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] про час, дату та місце проведення судового засідання та про розгляд справи був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового повідомлення адресату, однак, до суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Оскільки відповідач не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, що в розумінні ч. 3 ст. 131 ЦПК України вважається неявкою без поважних причин, не подав відзиву, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено наступні обставини. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , [PERSON] є власником напівпричіпу марки TRAILOR модель SYY 3CХ, рік випуску 1994, реєстраційний номер № [NUMBER] (арк. спр. 8). На підставі довіреності від 27.08.2018 року [PERSON] уповноважив [PERSON] представляти його інтереси в Сервісних центрах, органах державтоінспекції або у будь-яких установах, підприємствах та організаціях з усіх без винятку питань, керувати для цієї мети, подавати, одержувати та підписувати необхідні довідки та документи, включаючи заяви, вчиняти також інші дії, пов`язані з виконанням цієї довіреності щодо належному [PERSON] транспортного засобу марки TRAILOR модель SYY 3CХ, рік випуску 1994, реєстраційний номер № [NUMBER] . Довіреність видана на один рік і дійсна до двадцять шостого серпня дві тисячі дев`ятнадцятого року з правом використання ТЗ за межами України в порядку, встановленому чинним законодавством (арк. спр. 9). Як встановлено з матеріалів справи, 18.02.2021 року позивач направив відповідачу вимогу про повернення транспортного засобу, в якій зазначив, що вимгає у семиденний строк з моменту отримання даної вимоги, повернути йому, [PERSON] , транспортний засіб - загальний напівпричіп марки TRAILOR модель SYY 3CХ, рік випуску 1994, реєстраційний номер № [NUMBER] , та свідоцтво про реєстрацію даного транспортного засобу (арк. спр. 10). Однак, відповідачем не виконано свої зобов`язання щодо повернення транспортного засобу після закінчення строку дії довіреності, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 248 ЦК України, представництво за довіреністю припиняється у разі закінчення строку довіреності. У разі припинення представництва за довіреністю представник зобов`язаний негайно повернути довіреність. З матеріалів справи встановлено, що довіреність на ім`я відповідача видана строком на один рік та діяла до 26.08.2019 року. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе (частина перша статті 397ЦК України). Пунктом 2 частини першої статті 399 ЦК України передбачено, що право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником майна або іншою особою. Недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна (стаття 400 ЦК України). Судом установлено, що [PERSON] вимагає усунути порушення свого права шляхом витребування майна від особи, яка володіє його майном, оскільки відповідачами порушується його право власності. За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Виходячи з викладеного та враховуючи положення статей 317, 319, 321 ЦК України власник майна має право на захист свого права власності в разі порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Проте, дії власника майна не повинні суперечити закону і порушувати право власності. Судом встановлено, що позивач передав відповідачу спірний транспортний засіб та свідоцтво про його реєстрацію, однак спірний транспортний засіб - загальний напівпричіп марки TRAILOR модель SYY 3CХ, рік випуску 1994, реєстраційний номер № [NUMBER] , та свідоцтво про реєстрацію даного транспортного засобу відповідач позивачу не повернув. Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Доказів повернення спірного транспортного засобу та свідоцтва про реєстрацію цього транспортного засобу відповідачем суду не надано. З огляду на те, що відповідач [PERSON] без правових підстав володіє спірним транспортний засобом, та він не є добросовісним набувачем, суд дійшов висновку про те, що відповідач не виконав свого зобов`язання щодо повернення цього транспортного засобу позивачу після закінчення строку довіреності, а тому позов [PERSON] належить задовольнити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як встановлено з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір у сумі 908 грн. 00 коп., а тому, на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 908 грн. 00 коп. судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову.

Outcome: approved