Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

АТ «УкрСиббанк» 30 травня 2018 року поштою направив до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву до відповідача [PERSON] , третя особа [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, яка надійшла до суду 31 травня 2018 року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2018 року позов залишено без руху та запропоновано позивачеві усунути недоліки з додержанням вимог п. 5 ч. 3 ст. 175, ч. 1 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких 10 липня 2018 року позивачем поштою направлено виправлений позов, який надійшов до суду 12 липня 2018 року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2018 року заяву про забезпечення позову задоволено і накладено арешт на спірну квартиру. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2018 року по справі було призначено судову товарознавчу експертизу. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2019 року ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2018 року про призначення експертизи скасовано. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2020 року підготовче провадження по справі було закрито і справу призначено до розгляду по суті. Позивач у своєму позові посилався на те, що 19 листопада 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» і [PERSON] було укладено кредитний договір № 11254286000, відповідно до умов якого позичальникові видано кредит у розмірі 65 000 доларів США, а позичальник зобов`язалася використати кредитні кошти за цільовим призначенням, повернути кредит та сплатити проценти та інші платежі за кредитним договором. З метою забезпечення виконання зобов`язань 19 листопада 2007 року між банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки № 11254286000/1, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Кохан Г.Л. та зареєстрований у реєстрі за № 3842. Відповідно до умов іпотечного договору, [PERSON] передає своє майно - квартиру [ADDRESS] . Позичальник свої зобов`язання за кредитним договором не виконала. Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська 04 квітня 2016 року було ухвалено рішення про часткове задоволення позову, яке скасовано постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 квітня 2018 року, якою стягнуто із [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 938,93 доларів США, яка складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 625,16 доларів США, відсотків за користування кредитом у розмірі 2 313,77 доларів США та пені у розмірі 2 013 гривень 78 коп. Також стягнуто солідарно із [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 60 094,29 доларів США, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 55 998,68 доларів США, відсотків за користування кредитом у розмірі 4 095, 61 доларів США, пені у розмірі 40 448 гривень 70 коп. Судове рішення боржниками виконано не було. З інформаційної довідки від 25 травня 2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачеві стало відомо, що власником квартири, яка є предметом іпотеки за договором від 19 листопада 2007 року, є відповідач [PERSON] . Зазначив, що жодна з умов припинення іпотеки не настала, а тому іпотека є чинною. Позивач у своєму позові просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] з метою погашення заборгованості на користь ПАТ «УкрСиббанк», яка виникла внаслідок невиконання [PERSON] умов кредитного договору № 11254286000 від 19 листопада 2007 року у розмірі 79 415 доларів США 75 центів та пені в розмірі 187 271 гривні 86 коп., встановивши спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів в межах виконавчого провадження, з дотриманням вимог ЗУ «Про іпотеку» за початковою ціною 385 305 гривень. У своїй заяві до суду представник позивача просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та дату судового розгляду повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Надала відзив, у якому проти задоволення позовних вимог заперечувала, посилаючись на те, що квартира, яка є предметом іпотеки, була придбана нею за договором купівлі-продажу. Кредитний договір № 11254286000 від 19 листопада 2007 року було укладено між позивачем і третьою особою, відповідач не є стороною кредитних відносин, поручителем не виступала, договір іпотеки з банком не укладала, та вона є неналежним відповідачем по справі. В ЄДРС відсутня постанова Дніпровського апеляційного суду від 03 квітня 2018 року, якою стягнуто заборгованість із [PERSON] на користь позивача. Вказала, що позивач стверджує, що при укладенні договору іпотеки нотаріусом було накладено заборону відчуження предмета іпотеки - спірної квартири, проте відомості в Державному реєстрі заборон відчуження або про іпотеку відсутні, банк доказів зазначеної обставини не надав. Вважає, що норма ст. 23 ЗУ «Про іпотеку» не може бути застосована до зазначених відносин, оскільки на момент придбання відповідачем спірної квартири жодних заборон не існувало, арештів накладено не було, а відповідач не має статусу спадкоємця, правонаступника або сторони кредитного договору. Крім цього, витребувати майно з чужого незаконного володіння може лише власник, а банк таким не є. Просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та дату судового розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила, надала заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності, пояснень на позовну заяву не направила. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 19 листопада 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», і [PERSON] було укладено кредитний договір № 11254286000, відповідно до умов якого позивач надає позичальникові кредитні кошти у розмірі 65 000 доларів США на споживчі цілі зі сплатою відсотків за користування кредитом, зі строком повернення 19 листопада 2027 року, а позичальник зобов`язується повернути одержаний кредит у повному обсязі у встановлений строк (а.с. 17-24). 19 листопада 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», і [PERSON] з метою забезпечення кредитного договору № 11254286000 від 19 листопада 2007 року, укладено договір іпотеки № 11254286000/1, відповідно до умов якого іпотекодавець передала в іпотеку банкові квартиру [ADDRESS] ), посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л. і зареєстрований в реєстрі за № 3842 (а.с. 37-39). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 квітня 2018 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська № 202/1220/16-ц від 04 квітня 2016 року та додаткове рішення від 27 грудня 2016 року скасовано; ухвалено нове, яким стягнуто із [PERSON] на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 938 доларів США 93 центи, яка складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 625 доларів США 16 центів, відсотків за користування кредитом у розмірі 2 313 доларів США 77 центів та пені у розмірі 2 013 гривень 78 коп.; стягнуто солідарно із [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 60 094 гривень 29 доларів США, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 55 998 доларів США 68 центів, відсотків за користування кредитом у розмірі 4 095 доларів США 61 центу, пені у розмірі 40 448 гривень 70 коп.; вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с. 42-46). Згідно з відомостями із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна, право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 16 вересня 2016 року зареєстровано за [PERSON] (а.с. 40-41). Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит, будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Отже, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. Статтею 23 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Статтею 19 ЗУ «Про іпотеку» зміни і доповнення до іпотечного договору підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідні відомості про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою підлягають державній реєстрації у встановленому законом. Відповідно до положень ст. 50 ЗУ «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» у разі закінчення будівництва, зміни або розірвання іпотечного договору банк вносить в установленому законом порядку зміни щодо обтяження нерухомості іпотекою. Нотаріус за повідомленням банку накладає заборону на відчуження збудованої нерухомості, яка є предметом іпотеки, якщо це передбачено іпотечним договором. Відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне. Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Як вбачається з матеріалів справи, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна, станом на 25 травня 2018 року відомості про заборону відчуження квартири [ADDRESS] відсутні, так само як і відсутнє зазначення про реєстрацію нотаріусом договору іпотеки. Отже, [PERSON] є добросовісною особою, яка придбала нерухоме майно у власність, так само як і нотаріус при посвідченні договору купівлі-продажу про відчуження спірної квартири, і державний реєстратор при прийнятті рішення про реєстрацію права власності на нерухоме майно, покладалися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містилися у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Зазначена позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 487/1398/15, та постанові Великої палати Верховного суду від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18. Таким чином, відповідач [PERSON] не є стороною кредитного договору, укладеного 19 листопада 2007 року між банком і [PERSON] , також не є поручителем, майна, належного їй, в іпотеку банкові не надавала. Спірна квартира, яку [PERSON] передала в іпотеку позивачеві, була відчужена, оскільки реєстрація договору іпотеки не була здійснена в належному порядку, при укладанні договору відомості про заборону відчуження були відсутні, то відповідач є добросовісним набувачем, яка не знала і не могла знати про передачу в іпотеку майна, яке вона придбала. Доказів зворотного стороною позивача доведено не було, а, отже, іпотека не перейшла до нового власника. За таких обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог АТ «УкрСиббанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки слід відмовити. Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, саме: судовий збір. У зв`язку з тим, що позивачеві у задоволенні позовних вимог було відмовлено, судовий збір у розмірі 1 762 гривень 00 коп., який ним було сплачено при поданні позову до суду, підлягає віднесенню за його рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed