Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

\~ \~ \~ \~В березні 2021 року [PERSON] звернувся до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області із позовом до ФОП [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в обґрунтування якого вказав, що 01.12.2006 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем, який здійснює свою підприємницьку діяльністю за адресою [ADDRESS] , суші-бар « [INFO] ». Позивач був прийнятий на посаду бармена згідно трудового договору №3444 від 01.12.2006 року. З травня 2017 року відповідач припинив виплачувати позивачу заробітну плату. На неодноразові звернення позивача до відповідача щодо виплати заборгованості по заробітній платі, останній 26.06.2017 року відреагував тим, що позивача не було допущено до роботи. 10 липня 2017 року коли позивач з`явився за письмовою вимогою в Хмельницький міський центр зайнятості, щоб розірвати трудовий договір та отримати трудову книжку, дізнався що його було звільнено ще 26 червня 2017 року відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін), та в трудовій книжці вже був проставлений запис про те, що його звільнено 26 червня 2017 року. У зв`язку із непроведенням повного розрахунку при звільнення позивач звернувся до суду та згідно рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 березня 2019 року у справі № 686/23937/17 зміненим постановою Хмельницького апеляційного суду від 30 травня 2019 року позов задоволено частково, стягнуто з ФОП [PERSON] 3200 грн. заборгованості по заробітній платі, 15520 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 100 грн. моральної шкоди та 5900 грн. судових втрат, в решті позову відмовлено. При цьому Хмельницький апеляційний суд дійшов висновку, що з вини ФОП [PERSON] мала місце затримка розрахунку при звільненні позивача за травень 2017 року і на час звернення до суду (01 грудня 2017 року) ФОП [PERSON] не розрахувався з позивачем, між сторонами існує спір про розміри належних [PERSON] сум, а тому відповідач має сплатити позивачеві середній заробіток за період з 27 червня 2017 року по 14 березня 2019 року (430 робочих днів) в розмірі визначеному органом, який виносить рішення по суті спору. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (з подальшими змінами). Згідно відомостей про нарахування та виплату заробітної плати, заробітна плата [PERSON] за останніх два календарних місяці, що передували звільненню (квітень, травень 2017 року; за 36 робочих днів) склала 6400 грн. (3200 грн.+3200 грн.). Отже, середньоденний заробіток [PERSON] становить 177 грн. 77 коп. (6400/36), а середній заробіток позивача за весь період затримки розрахунку - 76 441,10 грн. (177,77/430). Враховуючи, що спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування відповідно до ст.117 КЗпП України суд визначає в розмірі 30 576,44 грн. (76 441,10х40% задоволеного позову). Однак, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України), з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 15 520 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (тобто в межах заявлених позовних вимог). У зв`язку з вищенаведеним, на даний час у відповідача залишилася заборгованість по виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, розмір якої становить 15056,44 грн. (30576,44 грн. 15520,00 грн.), яку позивач просить стягнути з відповідача. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. \~ \~ \~ \~Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, просить в задоволенні позову відмовити, подала заяву про застосування строку позовної давності. \~ \~ \~ \~Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду. дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи та відповідні правовідносини. \~ \~ \~ \~ [PERSON] працював з 01.12.2006 року по 26.06.2017 року на посаді бармена суші-бар «Акай» згідно трудового договору №3444 від 01.12.2006 року, 26 червня 2017 року трудовий договір розірвано відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін), та в трудовій книжці вже був проставлений запис про те, що його звільнено 26 червня 2017 року. Згідно рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 березня 2019 року у справі № 686/23937/17 зміненого постановою Хмельницького апеляційного суду від 30 травня 2019, стягнуто з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] 3200 грн. заборгованості по заробітній платі, 15520 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 100 грн. моральної шкоди та 5900 грн. судових втрат, в решті позову відмовлено. При цьому Хмельницький апеляційний суд дійшов висновку, що з вини ФОП [PERSON] мала місце затримка розрахунку при звільненні позивача за травень 2017 року і на час звернення до суду (01 грудня 2017 року) ФОП [PERSON] не розрахувався з позивачем, між сторонами існує спір про розміри належних [PERSON] сум, а тому відповідач має сплатити позивачеві середній заробіток за період з 27 червня 2017 року по 14 березня 2019 року (430 робочих днів) в розмірі визначеному органом, який виносить рішення по суті спору. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (з подальшими змінами). Згідно відомостей про нарахування та виплату заробітної плати, заробітна плата [PERSON] за останніх два календарних місяці, що передували звільненню (квітень, травень 2017 року; за 36 робочих днів) склала 6400 грн. (3200 грн.+3200 грн.). Отже, середньоденний заробіток [PERSON] становить 177 грн. 77 коп. (6400/36), а середній заробіток позивача за весь період затримки розрахунку - 76 441,10 грн. (177,77/430). Враховуючи, що спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування відповідно до ст.117 КЗпП України суд визначає в розмірі 30 576,44 грн. (76 441,10х40% задоволеного позову). Однак, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України), з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 15 520 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (тобто в межах заявлених позовних вимог). Частиною 1 статті 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. В силу ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені йому в день звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні цього обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Згідно частин першої, другої статті 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до статті 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Встановлено, що 25.06.2019 року відповідач ФОП [PERSON] сплатив на користь позивача [PERSON] 3200 грн. заборгованості по заробітній платі, 15520 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 100 грн. моральної шкоди та 5900 грн. судових втрат, що підтверджується квитанцією банку. Разом із тим позивач звернувся із вказаним позовом в березні 2021 року, при цьому представник позивача вказав, що строк звернення до суду із позовом не пропущено, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 232 КЗпПП в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Суд відхиляє вказані аргументи з огляду на наступне. Предметом спору в даній справі є виключно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 15056,44 грн. (різниці між сумою заявлених позовних вимог у справі № 686/23937/17 та сумою зазначеною апеляційним судом в постанові від 30.05.2019 року). У постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 зазначено, що: «водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Крім того, на підставі статті 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року N 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції). Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати». \~ \~ \~ \~Спір щодо порушення законодавства про працю судом вирішено 30 травня 2019 року (справа № 686/23937/17), а тому позивач мав право звернутись до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Враховуючи вищевикладене, оскільки позивач звернувся до суду із пропуском строку звернення до суду, клопотання про поновлення строку не заявляв, а відповідач подав клопотання про застосування строку позовної давності, позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у зв`язку із відмовою в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed