Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-13 00:00:00

Вайтєкаускас Вітаутас Альгірдо звернувся в суд із даним позовом до відповідача, в якому просить визнати дії Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Івано-Франківської області які проявилися в поширенні неправдивої інформації, яка ганьбить мою честь, гідність , ділову репутацію неправомірними та стягнути з відповідача в його користь в якості компенсації моральної (немайнової) шкоди, завданої йому протиправними діями відповідача у вигляді поширення про нього неправдивої інформації, яка ганьбить його честь, гідність, ділову репутацію в розмірі 6000,00 грн. Позов мотивовано ти, що 05.04.2016р. гр.. [PERSON] звернувся зі скаргою до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Івано-Франківської області на протиправну поведінку адвоката [PERSON] та просив розпочати відносно нього дисциплінарне провадження за грубе порушення присяги адвоката України, порушення правил адвокатської етики. Проте, відповідач дійшов висновку про відсутність у діях адвоката [PERSON] дисциплінарного проступку, в порушенні дисциплінарної справи відмовлено та повідомлено зацікавлених осіб. Відповідно до змісту позовної заяви позивач вважає, що інформація, викладена у рішенні Дисциплінарної палати Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Івано-Франківської області, а саме фраза: « скарга є засобом тиску на адвоката, що представляє інтереси протилежної сторони у цивільній справі» є такою, що ганьбить його, як представника скаржника, честь і ділову репутацію та є прямою вказівкою на склад злочину, передбачений ч.1 ст.397 Кримінального кодексу України. Внаслідок безпідставних звинувачень на його адресу щодо протиправного тиску на адвоката під час та у звязку з виконанням ним своїх професійних обовязків і як висновок-скоєння позивачем кримінального правопорушення, останній втратив спокій та сон, апетит, був змушений витрачати додаткові зусилля для відновлення звичного трибу життя. Позивач просить суд відкликати рішення Дисциплінарної палати КДКА Івано-Франківської області від 06.05.2016р. №7, в якому, на його думку, міститься недостовірна інформація, яка ганьбить його честь, гідність, ділову репутацію та зобовязати відповідача опублікувати спростування недостовірної інформації таким самим чином, яким вона була поширена. В попередніх судових засідання позивач надава суду свої пояснення, вимоги позову підримував та просив задоволити. В судове засідання 06.03.2018р. позивач не зявився, проте зваживши на всі обставини, суд вважає за можливе ухвалити рішення по суті спору в даній цивільній справі на підставі наявних у ній матеріалів, що узгоджується із положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Представнк відповідача в судовому засідання заперечувала щодо задоволення позову та подала суду заперечення на позов ( а.с. 18-21), просила в задоволенні позову підмовити. Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що між сторонами виник спір про захист особистого немайнового права, що забезпечує соціальне буття фізичної особи право на повагу до гідності та честі, недоторканість ділової репутації, спростування недостовірної інформації. Так, 05.04.2016р. гр.. [PERSON] звернувся зі скаргою до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Івано-Франківської області на протиправну поведінку адвоката [PERSON] та просив розпочати відносно нього дисциплінарне провадження за грубе порушення присяги адвоката України, порушення правил адвокатської етики. Проте, відповідач дійшов висновку про відсутність у діях адвоката [PERSON] дисциплінарного проступку, в порушенні дисциплінарної справи відмовлено та повідомлено зацікавлених осіб. Як встановлено в судовому засіданні позивач вважає, що інформація, викладена у рішенні Дисциплінарної палати Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Івано-Франківської області, а саме фраза: « скарга є засобом тиску на адвоката, що представляє інтереси протилежної сторони у цивільній справі» є такою, що ганьбить його, як представника скаржника, честь і ділову репутацію та є прямою вказівкою на склад злочину, передбачений ч.1 ст.397 Кримінального кодексу України. Позивач пояснив, що внаслідок безпідставних звинувачень на його адресу щодо протиправного тиску на адвоката під час та у звязку з виконанням ним своїх професійних обовязків відобразидося на його стані здоровя, він втратив спокій та сон, апетит, був змушений витрачати додаткові зусилля для відновлення звичного трибу життя. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Відповідно до правової позиції ВСУ, висловленої в Постанові Пленуму ВСУ від 27.02.2009 року №1, у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. (п.16 ППВСУ) Відповідно до ст.275,297,299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, ділової репутації, які є недоторканими, фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності, честі та ділової репутації. Статтею 277 ЦК Українипередбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до статті 277 ЦК предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження субєктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 8 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»). Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію»оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Фраза : «... скарга є засобом тиску на адвоката, що представляє інтереси протилежної сторони у цивільній справі» , яку позивач вважає, такою, що ганьбить його, як представника скаржника, його честь і ділову репутацію та через яку позивач просить відкликати рішення Дисциплінарної палати КДКА Івано-Франківської області від 06.05.2016р. №7 та яка в оригіналі звучить « …подана [PERSON] скарга є засобом тиску на адвоката, що представляє інтереси протилежної сторони у цивільній справі», суд ввжає є критичним коментарем, що був викладений внаслідок оцінки та аналізу скарги, матеріалів перевірки та довідки за результатами члена дисциплінарної палати [PERSON] Судом не встановлено, що дане висловлення має відношення до особи позивача. Поширення будь-якої інформації, що порушує особисті немайнові права позивача та завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам в даному випадку також не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. За таких обставин, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог позивача. Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Разом з тим, суд відмовляє у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, оскільки ці вимоги є похідними від первинних. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed