Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-18 00:00:00

В березні 2015 року ПАТ «[PERSON] Аваль» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 17696,36 доларів США (279739,41 гривень) та 2797,39 гривень у відшкодування понесених судових витрат. Позовні вимоги мотивовані тим, що 05 травня 2008 року між ВАТ «[PERSON] Аваль», правонаступником якого за всіма правами та обов'язками є Публічне акціонерне товариство «[PERSON] Аваль» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 014/13-9999/69374, відповідно до п. 1.1 якого, Позичальнику було надано кредит у розмірі 60 000,00 доларів США із сплатою 15 % річних строком до 04 травня 2015 року. У порушення вимог закону та умов кредитного договору [PERSON] зобов'язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконує, а тому позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 квітня 2015 року позов ПАТ «[PERSON] Аваль» задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «[PERSON] Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/13-9999/69374 від 05.05.2008 року в розмірі 17696,36 доларів США (в еквіваленті по курсу НБУ 279739,41 грн.). Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «[PERSON] Аваль» 2797 грн. 39 коп. у відшкодування понесених судових витрат. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати заочне рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 квітня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції ухвалюючи заочне рішення не врахував той факт, що кошти на погашення кредитної заборгованості вносились в гривневому еквіваленті, а банк проводив погашення у валюті кредиту за курсом валют встановленому самим банком, а не офіційним курсом встановленим НБУ на дату погашення кредиту, в звязку з чим виникла переплата. Крім того, в супереч умов кредитного договору, а саме п.5.1, банк перераховував кошти, на інші рахунки не передбачені договором. Апелянт також вважає, що умови укладеного ним з позивачем кредитного договору є несправедливими та суперечать принципу добросовісності, а отже є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків, які порушують його права, як споживача. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 05 травня 2008 року між ВАТ «[PERSON] Аваль», правонаступником якого за всіма правами та обов'язками є Публічне акціонерне товариство «[PERSON] Аваль» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 014/13-9999/69374, відповідно до п. 1.1 якого, Позичальнику було надано кредит у розмірі 60 000,00 доларів США із сплатою 15 % річних строком до 04 травня 2015 року. Відповідно до умов Кредитного договору, Кредитор зобов'язується надати позичальнику кредит, а позичальник зобов'язується отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути Кредитору основну суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом, а також виконати інші обов'язки, визначені Кредитним договором. Згідно із п. 5.1 Кредитного договору, Позичальник зобов'язаний забезпечити повернення одержаного кредиту та сплату нарахованих відсотків на умовах передбачених Кредитним договором. Відповідно до ст. 6.5 Кредитного договору [PERSON] має право достроково стягувати заборгованість за кредитом, нараховані відсотки за користування кредитом та штрафні санкції, у випадках невиконання Позичальником умов Кредитного договору та/або договорів застави, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту. 28 серпня 2014 року на адресу [PERSON] банком було направлено вимогу про дострокове виконання грошових зобовязань за вказаним кредитним договором. У вимозі було повідомлено про суму заборгованості та строки дострокового повернення суми заборгованості.( а.с.19-20) Станом на 20.01.2015 року заборгованість складає 7 696,36 доларів США, що за курсом НБУ становить 279 739, 41 гривень, з них заборгованість за кредитом - 13 799, 75 доларів США (218 142, 82 грн.); заборгованість за відсотками -1 205,50 доларів США (19 056, 23 грн.); пеня за прострочення погашення кредиту та відсотків 2 691,11 доларів США (42 540,36 грн.). Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач [PERSON] порушив взяті на себе договірні зобов'язання і має заборгованість, яка підлягає стягненню в примусовому порядку. Розмір заборгованості підтверджується розрахунком позивача, правильність якого відповідачем не спростована. З таким висновком суду першої інстанції частково не погоджується апеляційний суд, а саме в частині стягнення пені у валюті кредиту. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України). Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. У звязку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима. Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. 16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. У справі, яка є предметом перегляду, кредитний договір укладено сторонами 5 травня 2008 року. На час укладення цього кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті. Отже, суд першої інстанції правомірно дійшов до висновку про стягнення кредитної заборгованості ( по тілу та відсотках) у валюті, виходячи з умов укладеного кредитного договору,але стягнення пені у валюті не відповідає вимогам національного законодавства. За порушення строків повернення вказаного кредиту та відсотків за користування кредитом, передбачених положеннями кредитного договору, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,1% від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення. Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із частиною 1 статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 ЦК України). Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України. Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань»). Таким чином, максимальний розмір пені повязаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України гривні. Виходячи з вище зазначеного, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку та стягнув нараховану пеню у валюті кредиту, тому рішення суду в цій частині підлягає зміні та стягненню пені обчисленій у гривні. Не заслуговують на увагу суду, доводи апеляційної скарги, щодо виникнувшої переплати в рахунок погашення кредитної заборгованості виходячи з різниці в курсі валют, оскільки банк маючи банківську ліцензію на здійснення банківських операцій з валютою має право встановлювати свій курс валют. [PERSON] відповідно до умов кредитного договору та графіку погашення чергових платежів повинен сплачувати у рахунок погашення заборгованості іноземну валюту, тому купуючи у банку валюту по курсу встановленому банком для її продажу та в подальшому погашаючи кредитну заборгованість, виконував умови договору. Не може бути задоволена апеляційна скарга [PERSON], щодо зарахування коштів сплачених ним на погашення кредитної заборгованості на рахунки не передбачені кредитним договором, оскільки згідно наданого розрахунку заборгованості всі платежі на які вказує відповідач відображені та враховані при обчисленні суми заборгованості. Позовних вимог щодо визнання кредитного договору укладеного між позивачем та відповідачем недійсним з посиланням на вимоги Закону України « Про захист прав споживачів» відповідачем не заявлено, а тому доводи апеляційної скарги щодо несправедливих умов договору висновків суду першої інстанції не спростовують та не можуть бути підставою для скасування судового рішення. Виходячи з вище зазначеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення суду підлягає зміні в частині стягнення пені.

Outcome: partial