Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» (далі - позивач) звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що банк на підставі договору б/н від 03.09.2007 року надав відповідачу кредит у розмірі 21600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а відповідач зобов`язався кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку». Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на офіційному банківському сайті, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Разом з тим відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконав, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої станом на 30.04.2019 року становить 160431,80 грн., яка складається з наступного: 5199,34 грн. - заборгованість за кредитом, 150413,29 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4819,17 грн. - заборгованість за пенею та комісією. Позивач просить стягнути з відповідача на його користьзаборгованість за кредитним договором в сумі 125827,63 грн., яка складається з: 5199,34 грн. - заборгованість за кредитом; 120628, 29 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 03.09.2007 року по 31.12.2018 року, та судові витрати. Ухвалою Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 05.06.2019 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін. 12.07.2019 року відповідачем надано відзив на позов, в якому зазначено, що відповідач дійсно отримував у 2007 році картку для виплати заробітної плати. До вказаної картки примусово було видано кредитну картку. З умовами кредитування він не був ознайомлений, так як договір про надання кредиту та заяву про надання кредиту не підписував. Також відповідач зазначив, що останній платіж ним здійснено 07.03.2015 року, тому вважає, що позивач пропустив 3-річний строк звернення до суду з даним позовом. Просить застосувати позовну давність та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. 20.08.2019 року на адресу суду надійшла відповідь позивача на відзив, в якій представник позивача зазначає, що відповідачем 03.09.2007 року укладено з позивачем договір на отримання банківських послуг, а саме - кредиту в розмірі 21600 грн., який відповідачем не виконується, що підтверджується копією кредитного договору, розрахунком заборгованості, копією паспорту відповідача, випискою по рахунку та фото клієнта з карткою. Також вказує, що заява-анкета, підписана відповідачем, про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів складають договір про надання банківських послуг, що не суперечить чинному законодавству. Відповідач ознайомився з Умовами кредитування, що підтверджується наданою до суду копією заяви-анкети від 03.09.2007 року, підписаної відповідачем. Тарифи по кредиту зазначені в «Довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», яка підписана відповідачем власноруч. Факт користування відповідачем карткою «Універсальна» підтверджується наданими до суду випискою з карткового рахунку, з якого вбачається встановлення відповідачу кредитного ліміту та користування відповідачем грошима, крім того, відповідач частково сплачував заборгованість за договором. Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контр розрахунок не наданий. Щодо застосування судом позовної давності представник позивача вказує, що відповідач отримав перевипущену картку строком дії до останнього дня січня 02.2018 року, позивач звернувся до суду з даним позовом 28.05.2019 року, що свідчить про дотримання позивачем строку звернення до суду. Просить позовні вимоги банку задовольнити в повному обсязі. 27.11.2019 року відповідач звернувся до суду із заявою про розгляд справи без його участі. В заяві вказав, що просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, оскільки згідно заяви у 2007 році він отримав кредит в розмірі 250 грн., суму 21600 грн. він не отримував та жодних документів не підписував. У разі задоволення позову просить застосувати позовну давність. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду також не надходило. Представник позивача подав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. У такій заяві представник АТ Комерційний банк «Приватбанк» зазначає про повне підтримання своїх позовних вимог та просить здійснити розгляд справи за його відсутності. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають за наступних підстав. Судом встановлено, що 03.09.2007 року відповідач [PERSON] підписав заяву про надання банківських послуг на видачу кредитної картки зі встановленою сумою кредитного ліміту - 250 грн. та базовою процентною ставкою 22,8 з розрахунку 350 днів на рік. У даній заяві зазначені анкетні дані відповідача, його місце проживання, роботи, інформація щодо володіння нерухомістю, сімейний стан, розмір заробітної плати. Також в заяві зазначається, що відповідач згоден з тим, що дана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами і кредитування, розташованими у рекламному буклеті, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. Відомості про підстави та умови збільшення кредитного ліміту у вказаній заяві відсутні. Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, кредитний договір має бути укладений у письмовій формі у вигляді одного документа (що містить усі істотні умови), підписаного обома сторонами, або у вигляді декількох документів, якими сторони обмінялися (листи, телеграми, телетайпне чи електронне повідомлення тощо). При цьому документи, якими сторони обмінюються, також мають містити підписи відправників. Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що право кредитора вимагати повернення кредиту наступає у разі прострочення позичальником повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним, тому позивач повинен надати суду докази у підтвердження даних обставин, а також довести розмір заборгованості, яку просить стягнути з відповідача. На підтвердження позовних вимог позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо надання відповідачу кредиту в розмірі 21600 грн. і - відповідно - отримання вказаної суми кредиту відповідачем. Крім того, підписана відповідачем заява від 03.09.2007 року не містить істотної умови кредитного договору щодо умов збільшення кредитного ліміту. На думку позивача вказану істотну умову сторони узгодили в Умовах та правилах надання банківських послуг у ПриватБанку. Така позиція є безпідставною, оскільки позивач не довів належними, допустимими, достовірними й достатніми доказами, що відповідач при складанні заяви ознайомився саме з цими Умовами і правилами надання банківських послуг у ПриватБанку. Так, у справі, що розглядається, позивачем за допомогою жодного доказу не підтверджено, що відповідач, підписуючи заяву, розумів саме ті Умови та правила надання банківських послуг у ПриватБанку, що додано позивачем до позову. З огляду на викладене факт ознайомлення відповідача з Умовами та правилами надання банківських послуг у ПриватБанку не можна визнати доведеним, а самі Умови та правила надання банківських послуг у ПриватБанку не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 11.03.2015 року № 43098344 (справа № 6-16цс15), яка відповідно до статті 263 ЦПК підлягає урахуванню судом. Крім того, таку ж позицію зайняв і новостворений Верховний Суд, який у постанові від 21.02.2018 року, ухваленій у цивільній справі № 203/5497/13-ц (провадження № 61-1391св18), постанові від 05.03.2018 року, ухваленій у цивільній справі № 192/156/17 (провадження № 61-2109св18), дійшов аналогічного висновку з тих самих правовідносин. Окрім того, виходячи зі змісту ст.22 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні, документами, які можуть підтвердити факт проведення розрахункових операцій, є такі види розрахункових документів, як: платіжне доручення; платіжна вимога-доручення; розрахунковий чек; платіжна вимога; меморіальний ордер. Згідно п.17.1 ст.17 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» обовязкові реквізити електронних та паперових документів на переказ, особливості їх оформлення, оброблення та захисту встановлюються нормативно-правовими актами НБУ. Постановою Національного банку № 22 від 21 січня 2004 року встановлені вимоги до оформлення вищезазначених розрахункових документів. Позивач не надав суду належним чином оформлений розрахунковий документ, який підтверджує факт видачі/перерахування кредитних коштів та згідно якого можна було б встановити суму, яку позивач надав/перерахував відповідачу згідно заяви від 03.09.2007 року. Крім того, заява, яка підписана відповідачем про ознайомлення його з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, не містить зазначений позивачем у позові кредитний ліміт у розмірі 21600 грн., а також номер, строк дії платіжної картки, яка була видана банком відповідачу відповідно до його заяви, в зв`язку з чим суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт укладення кредитного договору з відповідачем в порядку, передбаченому законом, погодження всіх істотних умов договору, видачі кредиту та обґрунтованості розрахунку заборгованості. Разом з цим, рух коштів на картковому рахунку не може бути належним підтвердженням обізнаності відповідача з конкретними «Умовами та Правилами надання банківських послуг у ПриватБанку», «Правилами користування платіжною карткою», «Тарифами Банку», на які посилається позивач як на умови кредитного договору від 03.09.2007 року, факту згоди відповідача на них. Посилання позивача на те, що позичальник активно користувався кредитним лімітом, що підтверджується випискою по кредитному рахунку, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Виписка по рахунку не є первинним документом, що також узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року № 61-5191св18. Посилання позивача на те, що відповідач розрахунок заборгованості не спростував, також не можуть бути прийняті судом як підстава для задоволення позовних вимог, так як відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину або відсутність заперечень з боку відповідача щодо наявності заборгованості при розгляді справи не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні спору про стягнення заборгованості по суті. У відповідності до ст.ст.12, 13ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд відхиляє надані позивачем докази як неналежні та недостатні. Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні. У зв`язку з відмовою в позові на підставі ст.141 ЦПК України судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed