Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-14 00:00:00

В березні 2016 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до Комунального підприємства Сумської обласної ради „Паливокомуненерго „(далі КП СОР «Паливокомуненерго) про стягнення заборгованості по заробітній платі, невикористаної відпустки, виплат при скороченні штату та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому посилається на те, що працювала з 09 жовтня 2014 року головним бухгалтером Комунального підприємства Сумської обласної ради „Сумикомунприлад і була звільнена 15.07.2015 року за п.1 ст.40 КЗпП України та на момент звільнення її з роботи КП СОР „Сумикомунприлад з нею не було проведено розрахунок, а саме: не була виплачена компенсація за невикористану відпустку за 41 день у розмірі 1706,40 грн. та компенсація у зв*язку зі скороченням розміром 1609 грн.48 коп., а тому вважає, що відповідач повинен сплатити також середній заробіток з 16.07.2015 року по день звернення до суду з вказаним позовом 22.03.2016 року. Звертаючись до відповідача, який став правоприемником ліквідованого КП СОР „Сумикомунприлад і посилаючись на\~ст. 117 Кодексу законів про працю України\~( далі -\~КЗпП України) просила стягнути з КП СОР „Паливокомуненерго середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 14 485, 32 грн. з урахуванням індексію інфляції 268,26 грн., нараховану, але не виплачену компенсацію за невикористану відпустку у сумі 1706,40 грн., компенсацію при скороченні штату розміром 1609,48 грн., відсотки за використання коштів 3 річних у сумі 68,68 грн. та пені у сумі 1096,68 грн., а всього на загальну суму 19296,23 грн. В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги у повному обсязі і підтвердила, що незважаючи на те, що вона працювала головним бухгалтером, але була позбавлена можливості провести повний розрахунок при своєму звільненні, оскільки були відсутні кошти. Зверталася пізніше до керівництва, але було відмовлено і не дочекавшись повного розрахунку змушена звертатися до суду за захистом своїх прав. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову у повному обсязі, пославшись при цьому на неналежність відповідача, оскільки позивачка не була працевлаштована у даному підприємстві. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] працювала у період з 09.10.2014 року по 15.07.2015 року в КП СОР „Сумикомунприлад на посаді головного бухгалтера (а.с. 7). Наказом №04-к від 15 липня 2015 року [PERSON] звільнена з посади головного бухгалтера у зв'язку з реорганізацією підприємства і скороченням штату п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.8). Ствердження представника відповідача про неналежність відповідача, з яким відсутні у позивачки трудові відносини спростовуються Рішенням Сумської обласної ради сорок другої сесії шостого скликання від 09.04.2015 року, за яким припиняється діяльність юридичної особи комунального підприємства Сумської обласної ради „Сумикомунприлад шляхом приєднання його до комунального підприємства Сумської обласної ради „Паливокомуненерго і пунктом 2 цього рішення установлено, що в результаті реорганізації правонаступником майна, майнових прав та обов'язків комунального підприємства Сумської обласної ради „Сумикомунприлад є комунальне підприємство Сумської обласної ради „Паливокомуненерго (а.с.21) і тому суд вважає його належним відповідачем, який порушує право позивачки на отримання належних її виплат. Відповідно до\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті\~\~обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. З розрахункового листа по заробітній платі за липень 2015 року [PERSON] вбачається, що існує заборгованість підприємства на кінець місяця у розмірі 3 315,88 грн., яка складається з невикористаної відпустки у розмірі 1706,40 грн. та компенсації у зв'язку із скороченням у розмірі 1609,48 грн. (а.с.25), яка на час звернення до суду з позовом, позивачці не виплачена. Нормою ч.1 ст.83 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачуєтьсч грошова компенсація за всі дні невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Згідно ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1,2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачувається вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Відповідно до частини 1\~статті 117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із ст.\~47, частиною 1 статті\~116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1\~статті 117 КЗпП України\~обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні\~\~є\~\~компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Така правова позиція, яка відповідно до положень\~статті 360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для всіх судів України, викладена в постанові Верховного Суду України від 29.01.2014 р. у справі № 6-144цс13. Пунктом 32\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»\~визначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Так, вимоги [PERSON] \~\~про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати стосуються періоду з 16.07.2014 року до 22.03.2016 (дня звернення до суду з позовом), тобто 8 місяців 5 робочих днів і складає (1609,48х8 місяців і 5 днів(1609,48:24=67 грн. в день)= 13210,84 грн. Крім того слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеній в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012. Суд не погоджується з вимогами позивачки про стягнення пені, збитків за час невиплати з урахуванням індексу інфляції та 3%, оскільки саме статтею 117 КЗпП України передбачена відповідальність за несвоєчасний розрахунок належних працівнику виплат при звільненні. Відповідно до ч. 3\~ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід\~\~\~\~\~\~держави пропорційно до задоволеної частини вимог. Оскільки позивач звільнена від\~\~ сплати судового збору на підставі п.1 ч.1\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача слід\~\~стягнути\~\~в прибуток держави 551 грн. 20 коп.

Outcome: partial