Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

Банк звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 18 березня 2013 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підписав заяву на отримання кредиту, ознайомився із умовами кредитування. Банк свої зобов'язання за Договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредит в розмірі, встановленому Договором, а відповідач не сплачував своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, чим порушив свої зобов'язання. Банк просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 57 776,68 грн. та судові витрати. У судове засідання представник позивача не з'явився, подав до суду клопотання, в якому зазначив, що позовні вимоги підтримує, просив розгляд справи проводити без його участі. У судове засідання відповідач та його представник - адвокат [PERSON] не з'явилися, представник подав до суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, в якій також просив розгляд справи проводити без його участі та участі відповідача. Суд розглядає справу у відсутності учасників справи за наявними у справі доказами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку із неявкою усіх учасників справи, суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що на підставі анкети-заяви від 18 березня 2013 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом, що підтверджується копією анкети-заяви та витягом з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 6; 7). З матеріалів справи вбачається, що відповідач погодився з тим, що його письмова заява від 18 березня 2013 року разом з пам'яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить його підпис на анкеті-заяві (зворот а.с. 6). Пунктами 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору встановлено, що клієнт надає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і клієнт надає право Банку в будь-який момент змінити (збільшити або зменшити) кредитний ліміт. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою клієнта щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого Банком. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконує, в зв'язку з чим має загальну заборгованість по наданому кредиту, яка станом на 31 серпня 2017 року складає 57 776,68 грн., з якої 2 570 грн. - заборгованість за кредитом, 48 086,42 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3 892,80 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 2 727,46 грн. - штраф (процентна складова), що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 4-5). Інші відомості щодо розміру заборгованості в матеріалах справи відсутні. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. У пункті 1.1.7.31 Умов і правил надання банківських послуг вказано, що строк позовної давності стосовно вимог банку по поверненню кредиту, сплати процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів, витрат банку становить 50 років. Однак, умови, в яких установлено збільшену позовну давність, не містять підпису позичальника, а відтак ці умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності. Аналогічний висновок викладений судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 1 липня 2015 року по справі № 6-757цс15, який відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України повинен враховувати суд. Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку про застосування в межах даного провадження строків позовної давності, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року по справі № 6-116цс13 та № 6-120цс13. Право вимоги у Банку на пред'явлення позову щодо примусового стягнення в судовому порядку заборгованості за Кредитним договором виникло з настанням часу несплати відповідачем чергового платежу, тобто починаючи з наступного дня після настання строку платежу. З розрахунку заборгованості (а.с. 4; 5) вбачається, що погашення за наданим кредитом відбувалося наступним чином: 22 липня 2013 року в сумі 2 888 грн.; 16 листопада 2013 року - 150 грн.; 22 листопада 2013 року - 57,13 грн.; 23 листопада 2013 року - 0,12 грн.; 6 грудня 2013 року - 200 грн.; 7 лютого 2014 року - 20 грн.; 23 червня 2014 року - 100 грн.; 13 серпня 2014 року - 150 грн.; 25 січня 2015 року - 56,66 грн.; 26 січня 2015 року - 0,54 грн. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Однак, відповідно до виписки по карті [PERSON] (а.с. 87-89) останні платежі по погашенню кредиту, які датовані 25 та 26 січня 2015 року, деталізуються як «зарахування суми вкладу з «Копилки»» та «зарахування відсотків по вкладу з «Копилки»» відповідно. Останній платіж по погашенню заборгованості за кредитним договором, який здійснено особисто [PERSON], датований 13 серпня 2014 року та деталізований як «поповнення готівкою своєї карти в терміналі самообслуговування: Ніжин, пл. Заньковецької, 4, відділення банку». Поняття виконання зобов'язання шляхом списання коштів з рахунку відповідача та вчинення дії погашення боргу, яка свідчить про визнання боргу, це різні юридичні дії за своїми правовими наслідками. Таким чином, судом встановлено, що 25 та 26 січня 2015 року Банком в односторонньому порядку було проведено операції «зарахування суми вкладу з «Копилки»» та «зарахування відсотків по вкладу з «Копилки»», відповідач після 13 серпня 2014 року жодних проплат по погашенню наданого кредиту не здійснював, із заявою про списання банком будь-яких сум з його карткового рахунку на погашення заборгованості не звертався, таке списання Банк зробив за власною ініціативою, а тому воно не може свідчити про переривання строку позовної давності. З виписки по карті [PERSON] (а.с. 87-89) вбачається, що 1 вересня 2014 року Банком було нараховано штраф за прострочення по кредиту, тобто до цієї дати у порушення вимог Договору відповідачем не було сплачено черговий платіж в рахунок погашення кредиту, а тому суд вважає, що право вимоги у Банку на пред'явлення позову щодо примусового стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором виникло саме з 1 вересня 2014 року. До суду з цим позовом, який датований 15 вересня 2017 року, Банк звернувся 26 вересня 2017 року, тобто за межами встановленого законом строку позовної давності, не порушував питання щодо поновлення строків позовної давності, не зазначив поважність причин пропущення позовної давності. 16 березня 2018 року представник відповідача подав до суду заяву про застосування строків позовної давності. Відповідно до ст. 266 та ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Ураховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про необхідність застосування у справі строків позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» у зв'язку зі спливом строків позовної давності. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed