Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-11 00:00:00

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом у якому просить стягнути із [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 23 490,49 грн. та судові витрати. Позовні вимоги мотивовано тим, що 14 квітня 2011 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір б/н., відповідно до якого банк надав [PERSON] кредит у розмірі 9 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач зазначає, що свої зобов`язання перед відповідачем відповідно до укладеного договору банк виконав в повному обсязі. Проте [PERSON] взяті на себе зобов`язання за кредитним договором порушила, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість перед банком, яка станом на 10.01.2020 року становить 23 490,49 грн. та складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 11 947,87 грн., заборгованості за нарахованими відсотками у розмірі 0,00 грн., заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 0,00 грн., заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит в порядку ст. 625 ЦК України у розмірі 2 804,20 грн., заборгованості за пенею у розмірі 7 143,63 грн., заборгованості за комісією у розмірі 0,00 грн., та штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6. умов та правил надання банківських послуг, що складаються із штрафу у фіксованій частині у розмірі 500,00 грн. та штрафу у процентній складовій у розмірі 1 094,79 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23.03.2020 року відкрите провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Відповідачу був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву. Як убачається з матеріалів справи, ухвала суду про відкриття провадження у справі разом із доданими до неї документами були отримані відповідачем 06.04.2020 року, про що свідчить зворотне поштове повідомлення. Відзив на позов відповідачем у визначений термін не надано. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивач не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як убачається із матеріалів справи, 14 квітня 2011 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого АТ КБ «ПриватБанк» надав [PERSON] кредит у розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,0 % на місяць та щомісячних платежів у розмірі 7 % від заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За правилами ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Кредитний договір між сторонами укладений шляхом підписання відповідачем анкети-заяви позичальника, додатками до якої є Довідка про умови кредитування та Умови і правила надання банківських послуг (надалі по тексту - кредитний договір). За нормою ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець, у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк». Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. На підтвердження позовних вимог позивачем надано Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, Довідку про умови кредитування до договору SAMDN50000043902570, які підписані відповідачем 14.04.2011 року, та роздруківку із сайту АТ «ПриватБанк» Умов та Правил надання банківських послуг. В даному випадку долучені до позову Умови та Правила надання банківських послуг суд до уваги прийняти не може, оскільки вони не містять підпису відповідача, як сторони правочину, до того ж Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин з 14.04.2011 року до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Отже, Умови та правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 14.04.2011 року, тому відсутні підстави вважати, що позивач та відповідач обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати змінної відсоткової ставки та підвищених процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг надані позивачем роздруківки Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. До того ж додані до позову Умови та правила надання банківських послуг не містять пунктів 2.1.1.2.10., 2.1.1.2.12., 2.1.1.3.1, на які йдеться посилання в позовній заяві в обґрунтування позовних вимог стосовно змін розміру відсоткової ставки та відповідальності за прострочення сплати кредитних коштів. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконує. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. За нормою ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Позивачем заявлена до стягнення з відповідача заборгованість за кредитним договором станом на 10.01.2020 року у розмірі 23 490,49 грн., що включає: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 11 947,87 грн.; нарахування згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 2 804,20 грн. за відсотками на прострочений кредит; пеню у розмірі 7 143,63 грн.; штрафи у розмірі 500,00 грн. та у розмірі 1 094,79 грн. При вирішенні спору суд також враховує наступні обставини. Як зазначено у довідці про умови кредитування до договору, сторонами погоджено сплату пені за несвоєчасне погашення заборгованості, яка нараховується за базовою процентною ставкою 30 за кожний день прострочення кредиту та 1% від заборгованості, але не менше 30 грн. на місяць, що нараховується 1 раз на місяць при наявності прострочки по кредиту чи процентам 5 і більше днів при виникненні прострочки на суму від 50 грн. і більше; та сплату штрафу за порушення строків платежів по будь якому із грошових зобов`язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих та прострочених процентів і комісій. Отже, виходячи зі змісту позову, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» окремо пред`явило вимоги до [PERSON] про стягнення пені за прострочення зобов`язання у розмірі 7 143,63 грн., а також штрафів 500,00 грн. (фіксована частина) та 1 094,79 грн. (процентна складова). Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Згідно положень ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до положень ст. 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 та постановах Верховного Суду від 05.09.2018 року у справі № 755/11168/15-ц, від 06.09.2018 року у справі № 0417/10430/2012, від 12.09.2018 року у справі № 647/1133/15-ц, від 20.09.2018 року у справі № 712/12031/15-ц, від 26.09.2018 року у справі № 711/8798/2012, від 03.10.2018 року у справі № 366/1358/16-ц, від 10.10.2018 року у справі № 278/2615/15-ц. З огляду на викладене суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 7 143,63 грн. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦПК України у розмірі 2 804,20 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до частини 1 статті 1048 та частини 1 статті 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку, на який надається позика. Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, від 06 лютого 2019 року у справі № 175/4753/15-ц. Відповідно положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів, матеріали справи не містять відомостей щодо закінчення строку дії кредитування за договірними відносинами, які виникли між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , у зв`язку із чим підстави для застосування положень ст. 625 ЦК України в частині вимог про стягнення з відповідача відсотків нарахованих на прострочений кредит відсутні. У спростування вищезазначеного будь яких доказів відповідачем суду не надано. За викладених обставин суд вважає, що позов слід задовольнити частково, а саме з відповідача підлягає стягненню на користь позивача заборгованість за тілом кредиту у розмірі 11 947,87 грн., фіксована частина штрафу у розмірі 500,00 грн. та процентна складова штрафу у розмірі 1 094,79 грн., а всього на загальну суму 13 542,66 грн. У решті позовні вимоги задоволенню не підлягають. В порядку ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 2 102 грн. 00 коп.

Outcome: partial