Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-21 00:00:00

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (далі Банк) звернулося до відповідача з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. В позовній заяві відображено наступну позицію (а.с. 1 3, 36). На підставі укладеного 01 жовтня 2013 року договору позивачем надано [PERSON] кредит у розмірі 2 700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. В подальшому кредитний ліміт був збільшений. Позичальник грошові зобовязання (щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування ним, пені, тощо) за договором належним чином не виконує, у звязку із чим виникла заборгованість. За вказаних обставин Банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 49\~647,13 грн. (що складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 2\~248,78 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 821,71 грн., нарахованої пені 43\~736,30 грн., штрафів, передбачених п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, 500 грн. (фіксована частина) та 2\~340,34 грн. (процентна складова). Відзив на позов не надходив. В судове засідання представник позивача не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, відповідно до змісту якої на задоволенні позову наполягав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, проте в судове засідання не зявився вдруге, про причини неявки, їх поважність суд не оповістив; будь-яких заяв чи клопотань від нього не надходило. Судом ухвалено про заочний розгляд справи за відсутності її учасників. Судом встановлено, що 01 жовтня 2013 року [PERSON] звернувся до Банку із письмовою анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (далі Заява; а.с. 7). Згідно зі ст.ст. 634, 638 ЦК України, відповідач, підписавши Заяву, прийняв пропозицію позивача та приєднався до договору, умови якого викладені в Заяві, Тарифах банку (далі Тарифи; а.с. 50) та Умовах та правилах надання банківських послуг (далі Умови; а.с. 51 65). З умовами такого договору відповідач був ознайомлений, на що вказує його підпис в Заяві. Таким чином, 01 жовтня 2013 року між Банком та [PERSON] був укладений кредитний договір, на виконання умов якого [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом (базова процентна ставка в місяць нараховується на залишок заборгованості і становить 2,5%, за тратами, здійсненими з 01 вересня 2014 року 2,9 %, за тратами, здійсненими з 01 квітня 2015 року, 3,6%) з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, із сплатою пені (за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів) та штрафів (за порушення строків платежів за будь-яким з грошових зобовязань). Указаний договір, відповідно до ст. 629 ЦК України, є обовязковим для виконання сторонами. Як встановлено ст.ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України, за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець), зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідач кредитом користувався (а.с. 38 39), проте порушив зобовязання щодо повернення кредиту, сплати процентів, внаслідок чого, відповідно до розрахунку (а.с. 47 49), станом на 04 жовтня 2018 року допустив заборгованість в розмірі 49\~647,13 грн., яка складається із заборгованості по тілу кредиту в сумі 2\~248,78 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 821,71 грн., нарахованої пені 43\~736,30 грн., заборгованості по судовим штрафам 2\~840,34 грн. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, в установлений строк (ст. 526 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) ст. 610 ЦК України. Суд вважає, що Банк виконав свої зобовязання за договором, надавши відповідачу платіжну картку із встановленим кредитним лімітом, а відповідач користувався кредитними коштами, проте неналежним чином виконував зобовязання за кредитним договором, допустив заборгованість. Розмір заборгованості за тілом кредиту та за процентами суд визнає обґрунтованим. Суд не погоджується з періодом, за який нарахована пеня. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 631 ЦК України). Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові [PERSON] Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі предявлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Строк кредитування закінчився 31 серпня 2017 року із закінченням строку дії кредитної карти, що підтверджується довідкою (а.с. 42). Відтак, у межах строку кредитування по 31 серпня 2017 року позичальник мав, зокрема, повертати позивачу кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Починаючи з 01 вересня 2017 року, позичальник мав обовязок незалежно від предявлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором. Застосовуючи указаний правовий висновок Верховного Суду, суд вважає, що нарахування неустойки після настання строку повернення кредиту є необґрунтованим. За вказаних обставин, позивач має право вимагати сплати відповідачем пені в сумі 13 847,01 грн. за порушення зобовязань, допущені в строк по 31 серпня 2017 року. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч. 2 ст. 549 ЦК України ). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Як встановлено ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Такий висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року в справі № 347/1910/15-ц. У звязку із цим відсутні підстави для стягнення з відповідача штрафів, визначених п. 2.1.1.7.6 Умов, в сумі 500 грн. та 2\~340,34 грн. Таким чином, стягненню з відповідача на користь товариства підлягають 16\~917,50 грн. заборгованості за кредитним договором та, згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог сплачений позивачем судовий збір (а.с. 31).

Outcome: partial