Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-28 00:00:00

В березні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 22 грудня 2006 р. між ним та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11103405000. Зазначив, що даний договір містить пункт 1.1, який суперечить вимогам Цивільного кодексу України, що тягне за собою недійсність правочину. Зокрема вказав, що зміст пункту 1.1 договору суперечить частині 1 ст. 1054 ЦК України та ч.1 ст. 1046 ЦК України, оскільки за текстом пункту 1.1. договору предмет договору викладений наступним чином: «1.1. Банк зобов'язується надати Позичальнику, а Позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит в іноземній валюті в сумі 212590,00 швейцарських франків та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених договором», тоді як зміст ч. 1 статті 1054 ЦК України викладений інакше. Крім того, зазначив про те, що за змістом ч. 1 ст.1046 ЦК України за договором позики грошові кошти повинні бути передані у власність другій стороні, тоді як за змістом п.1.1. кредитного договору кошти передаються у користування. Також зазначив, що сплата комісій не передбачена ст.1054 ЦК України як ознака кредитного договору, а відтак включення відповідного пункту до кредитного договору суперечить вимогам закону. Посилаючись на дані обставини на підставі ст.ст. 203, 1046 та 1054 ЦК України звернувся до суду з даним позовом, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №11103405000 від 22.12.2006, укладеного між ним та АКІБ «УкрСиббанк». У судовому засіданні представник позивача вимоги позовної заяви підтримав з підстав, викладених у позові. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 22 грудня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту №11103405000, за умовами якого [PERSON] отримав кредитні кошти у сумі 212590,00 швейцарських франків (а.с.5-8). Відповідно до п.1.1. кредитного договору, Банк зобов'язався надати Позичальнику, а Позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати та повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 212590,00 швейцарських франків та сплатити проценти, комісії в порядку та на умовах визначених цим договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 882 461,94 гривень за курсом НБУ. Даний пункт договору позивач вважає таким, що суперечить вимогам ЦК України та тягне за собою недійсність кредитного договору, у зв'язку з чим звернувся до суду з даним позовом. Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України. Позивач у позовній заяві посилається на ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В порушення вимог ст.60 ЦПК України позивач не довів суду, що дійсно наявні обставини, які відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України свідчать про недотримання вимог закону під час укладення оспорюваного договору. Твердження позивача про невідповідність змісту п.1.1. договору вимогам ст.ст. 1046, 1054 ЦК України спростовуються вимогами ЦК України та змістом самого договору. Зокрема, відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові, у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від Позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідності до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що спірний кредитний договір був підписаний обома сторонами, тобто за правилом ч. 1 ст. 638 ЦК України є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договору не висловлювали. У п. 9.13 Договору про надання споживчого кредиту сторони передбачили, що підписання даного Договору Позичальником свідчить про те, що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням даного Договору Позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Вказані обставини свідчать про дотримання банком вимог закону під час укладання з позивачем оспорюваного договору. Таких висновків суду не спростовують твердження позивача про невідповідність умов договору нормам ЦК України, зважаючи на те, що кредитні кошти були отримані позивачем у власність, позивач скористався ними у власних цілях та впродовж тривалого часу не висловлював будь-яких зауважень щодо змісту оспорюваного договору. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що [PERSON] необхідно відмовити у задоволенні його позову про визнання договору недійсним. На підставі викладеного, ст.ст. 15, 16, 202, 203, 207, 215, 217, 626, 627, 628, 638, 1046, 1054 ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів», Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»,

Outcome: dismissed