Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-14 00:00:00

В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2016 року в частині стягнення щомісячно 10% від простроченої суми, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неврахування, що на момент розгляду даної справи вже існували рішення судів про стягнення з нього основної суми заборгованості та десяти відсотків від простроченої суми. Апеляційний суд, вивчивши доводи скарги, матеріали справи, вважає, що оскаржуване рішення за правилами ст.303 ЦПКУ підлягає повному скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Матеріалами справи встановлено, що 20 жовтня 2007 року сторони уклали договір позики, за яким відповідач отримав від позивача 15 000 гривень .із строком повернення до 20 грудня 2007 року зі сплатою позикодавцю суми боргу з урахуванням індексу інфляції за період прострочення та 10% від простроченої суми. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2010 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто основну суму боргу - 15 000 гривень і судові витрати - 375 гривень. А Рішенням того ж суду від 13.12.2011. з [PERSON] стягнуто 10% від простроченої суми - 1500грн. Крім зазначених рішень маються десятки судових рішень про стягнення з відповідача на підставі ст.625 ЦКУ інфляційних сум та 10% від прострочених сум в зв*язку з несвоєчасним виконанням рішень на стадії виконавчого провадження. Так, і рішення, яке переглядається та яким суд стягнув 10% від невиплаченої суми боргу-1141,88грн. та індексацію 226,67 гривень.- ухвалене на підставі ст.625 ЦК , яка судом застосовувалась як така, що передбачена та знаходиться у відповідності до п.6 договору позики-2007року і в цьому зв*язку суд вважав, що ухвалення рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснене, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за ч.2 ст.625 ЦК України. Такий висновок не відповідає заявленим вимогам, матеріалам справи та вимогам закону. Висновок суду, що сама боргова розписка, зокрема, її пункт «6», містить посилання на ст.625 ЦК або відповідає цій статті є надуманим, оскільки даний пункт свідчить про конкретну штрафну санкцію у разі несвоєчасного повернення боргу: а саме: 10 % від простроченої суми, а також застосування інфляції. Позивач, пред*являючи позов, на вказану норму цивільного кодексу не посилався, більш того, у позовній заяві просив про стягнення матеріальної шкоди у вигляді наведених платежів та посилався при цьому на норми, що регулюють зобов*язальні правовідносини, зокрема, 509, 526. 530, 598, 610,614, 1054 ЦК. Виходячи із правових підстав заявлених позивачем вимог та, з огляду на те, що наведеними вище рішеннями судів усі позовні вимоги, що витікають із договору позики, були раніше задоволені, ці рішення є чинними,- законних підстав для повторного задоволення таких же вимог міський суд не мав. Оскаржуване рішення є незаконним. В той же час, оскільки оскаржується воно лише в частині, однак міський суд при його ухваленні грубо порушив матеріальний закон, апеляційний суд вважає, що воно на підставі ст. 303 ЦПК повинно бути скасованим у повному обсязі. Роз*яснюючи на прохання апеляційного суду обґрунтування та підстави позовної заяви, [PERSON] у наданих ним запереченнях підтвердив свої вимоги як такі, що заявлені на підставі норм, що регулюють зобов*язальні правовідносини, прохаючи про стягнення матеріальної шкоди. Апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed