Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-16 00:00:00

В березні 2017 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що квартира [ADDRESS] на праві власності в рівних частках належала позивачу, його дружині [PERSON] , їх синові [PERSON] та батькам дружини. Після смерті батьків дружина позивача успадкувала ще 2/5 зазначеної квартири. [INFO] дружина позивача померла. Після її смерті позивач та його син [PERSON] успадкували по 3/10 частки квартири [ADDRESS] . Позивач зазначає, що на момент подання позову до суду він та його син мають право власності на 1/2 частину квартири. Іншого житла позивач не має, а відповідач не сплачує комунальні платежі, протиправно вчиняє скандали. Оскільки не визначений між сторонами порядок користування квартирою, відповідач зухвало зайняв своїми речами всі житлові кімнати і позивач не має можливості на особисте життя. Спірна квартира має загальну площу 63,35 кв.м. та жилу площу 41,3 кв.м. З огляду на те, що позивач є власником 1/2 частини квартири, вважає, що фактично йому належить на праві власності 20,65 кв.м. житлової площі. Враховуючи зазначене, позивач просить встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділивши позивачу у користування жилу кімнату площею 18,1 кв.м., відповідачу виділити у користування дві житлові кімнати, площею 11,8 кв.м., 11,4 кв.м., місця загального користування - кухню площею 8,6 кв.м., коридор площею 14,8 кв.м., ванну кімнату площею 2,6 кв.м., убиральню площею 1,0 кв.м. - залишити у спільному володінні та користуванні сторін. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва [PERSON] від 30.05.2017 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляду в судове засідання. Згідно Розпорядження Голосіївського районного суду м. Києва від 18.10.2017 року № 456 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ», на підставі п. 6.2. Засад використання автоматизованої системи документообігу та в зв`язку зі звільненням [PERSON] з посади судді Голосіївського районного суду м. Києва справу передано для повторного автоматизованого розподілу. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва [PERSON] від 23.10.2017 року прийнято до провадження дану цивільну справу та призначено до судового розгляду. Згідно Розпорядження Голосіївського районного суду м. Києва від 24.10.2018 року № 3639 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ», на підставі п. 6.2. Засад використання автоматизованої системи документообігу та в зв`язку зі звільненням [PERSON] з посади судді Голосіївського районного суду м. Києва справу передано для повторного автоматизованого розподілу. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 26.10.2018 року прийнято до провадження дану цивільну справу та призначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Згідно Розпорядження Голосіївського районного суду м. Києва від 06.02.2019 року № 381 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ», на підставі п. 6.2. Засад використання автоматизованої системи документообігу та в зв`язку з відстороненням Новака А.В. з посади судді Голосіївського районного суду м. Києва справу передано для повторного автоматизованого розподілу. 12.02.2019 року дана цивільна справа надійшла в провадження судді Голосіївського районного суду м. Києва Мазура Ю.Ю. В судове засідання позивач не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Будь-яких заяв та клопотань не надав. В судове засідання відповідач не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Відзив на позовну заяву не надав, з будь-якими заявами та клопотаннями до суду не звертався. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Правова регламентація житлових правовідносин здійснюється Конституцією України, Житловим кодексом УРСР, Цивільним кодексом України, Цивільним процесуальним кодексом України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та іншими нормативно-правовими актами України з житлових питань. Роз`яснення окремих питань, що можуть виникати під час розгляду цієї категорії справ містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2; Листі Верховного Суду України від 26 травня 2001 року про викладення правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право). Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на праві власності в рівних частках належала позивачу [PERSON] , його дружині [PERSON] , їх синові [PERSON] та батькам дружини: [PERSON] та [PERSON] , на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Державною адміністрацією Московського району м. Києва 23 листопада 2000 року, згідно з розпорядженням від 23 листопада 2000 року № 24830, зареєстрованого Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 07 грудня 2000 року у реєстрову книгу за № 3743. Фактично кожному з них належало по 1/5 частини зазначеної квартири. Після смерті батьків дружина позивача успадкувала ще 2/5 частини квартири. [INFO] дружина позивача [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина на 3/5 частини квартири [ADDRESS] . На підставі Свідоцтва про право на спадщину від 06.05.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фоя Л.Г., спадкова справа № 1/2015, зареєстровано в реєстрі за № 317 по 3/10 частики зазначеної квартири успадкували позивач та відповідач. Сторони хоча й володіють вказаною квартирою на праві спільної часткової власності, проте відповідач не сплачує комунальні послуги та протиправно вчиняє скандали, як зазначає позивач та не оспорено відповідачем. Так, право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст. 316 ЦК України). Власникові, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ч. 2 ст. 317 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України, встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до статті 310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010 р. Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановлених законом. Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Правовою підставою позовних вимог є положення статті 391 ЦК України, яке визначає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Спірна квартира знаходиться у спільній частковій власності позивача та відповідача, за якими сторони володіють по 1/2 частці (1/5 + 3/10) кожен відповідно. Між сторонами, виникають конфлікти з приводу користування житлом, вирішити які вони в позасудовому порядку не можуть. Згідно технічного паспорту на приватизовану квартиру [ADDRESS] розташована на 6 поверсі 9 поверхового будинку та складається з 3-х кімнат жилою площею 41,3 кв.м., у тому числі: 1-а кімната 14,8 кв.м., 2-а кімната - 11,8 кв.м., 3-я кімната - 11,4 кв.м., кухня площею 8,6 кв.м., ванна кімната площею 2,6 кв.м., коридор площею 14,8 кв.м., убиральню площею 1,0 кв.м., загальна площа квартири 63,35 кв.м. Суд, зважаючи на встановлені правовідносини, частки у праві власності на квартиру, вважає за необхідне визначити порядок користування квартирою, відповідно до якого виділити позивачу у користування жилу кімнату площею 18,1 кв.м., відповідачу виділити у користування дві житлові кімнати, площею 11,8 кв.м., 11,4 кв.м., місця загального користування - кухню площею 8,6 кв.м., коридор площею 14,8 кв.м., ванну кімнату площею 2,6 кв.м., убиральню площею 1,0 кв.м. - залишити у спільному володінні та користуванні сторін. Відповідно до припису ч. 1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, а відповідно до ч. 3 вказаної статті кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно з роз`ясненнями Верховного Суду України, викладеними в п. 14 постанови Пленуму від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику в справах за позовами про захист права власності» з послідуючими змінами, квартира, яка є спільною сумісною власність чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири, або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Оскільки згідно даних правовідносин сторони як співвласники не домовились про порядок користування квартирою, яка є їх спільною частковою власністю, даний спір підлягає вирішенню судом. Як вбачається із даних правовідносин фактично позивачу належить 20,65 кв.м., проте оскільки за такою площею житлова кімната у спірній квартирі відсутня та враховуючи пріоритетне право власника на житло, суд приходить до висновку, що встановлення вищезазначеного порядку користування квартирою не порушуватиме ані житлові права їх співвласників, ні майнові права, оскільки питання про встановлення порядку користування квартирою не впливає на майнові права їх співвласників. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України, закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що уцілому спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved