Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» 10 квітня 2020 року звернулося до суду з позовом до відповідачів [PERSON] і [PERSON] про визнання права іпотеки, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач у своєму позові та з представником посилалися на те, що 03 квітня 2006 року уклали з [PERSON] кредитний договір про надання кредиту у вигляді непоновлювальної кредитної лінії. В забезпечення вказаного договору між банком і відповідачем [PERSON] 03 квітня 2006 року було укладено договір іпотеки. Кошти банком були видані, договори почали свою дію, але після отримання документів про власність на майно по договору іпотеки відповідачка не надала документів про це банку, а через певний час без згоди банку уклала договір дарування з [PERSON] , здійснивши відчуження забезпеченого іпотекою майна. Банк вважає вказане протиправним і не відповідаючим вимогам укладених договорів і закону, позивач позбавлений можливості зареєструвати свою власність в передбаченому законом порядку. Позивач вважає вказане порушуючим його права. Звернувся до відповідачів з питанням повернення до укладених договорів і повернення майна в іпотеку банку, але відповіді отримано не було. Позивач просив визнати за АТ КБ «ПриватБанк» право іпотеки на вказане в договорі іпотеки нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1183635412101; паркувальні місця № [NUMBER] ; № [NUMBER] , що розташовані в житловому комплексі «Амфітеатр» за адресою: [ADDRESS] , на умовах, передбачених договором іпотеки № DNHLGB00000520 від 03 квітня 2006 року, задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] в письмовому зверненні до суду фактично позовні вимоги не визнали, вважаючи всі їх дії правомірними, діяли по закону, банк пропустив строк позовної давності, просили його застосувати і не заперечували проти розгляду справи без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних відповідачів згідно ст. 223 ЦПК України. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, в зверненні до суду з позовними вимогами не погодився, вважаючи всі їх дії правомірними, він з відповідачами діяли по закону, банк пропустив строк позовної давності, просив його застосувати і не заперечував проти розгляду справи без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаної третьої особи згідно ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши думку сторін, третьої особи, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обґрунтованою та підлягаючою задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що між ЗАТ комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ комерційний банк «ПриватБанк», яке було перейменоване у Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № DNHLGB00000520 про надання кредиту у вигляді непоновлюваної кредитної лінії. За змістом п. 1.1. кредитного договору банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти на строк до 03 квітня 2026 року у вигляді непоновлюваної кредитної лінії в розмірі 1 655 174.67 доларів США на наступні цілі: оплата за договором про сумісну діяльність по будуванню житлового комплексу « [INFO] » містобудівного ансамблю « [INFO] », розташованого за адресою: [ADDRESS] ) № 29-Ю від 12 січня 2006 року; оплата за договором про сумісну діяльність по будуванню житлового комплексу « [INFO] » містобудівного ансамблю « [INFO] » розташованого за адресою: [ADDRESS] ) № [NUMBER]/131-П-А від 12 січня 2006 року, укладених між позичальником та ТОВ «Перспектива Інвестмен», в розмірі 1 394 674.50 доларів США та на оплату страхових платежів в сумі 260 500.17 доларів США, зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 1.07% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши позичальнику кредит у межах узгодженого сторонами кредитного ліміту, що підтверджується випискою по рахунку № [NUMBER] та меморіальним ордером № 20 від 03 квітня 2006 року. На підставі статей 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання. В порушення відповідних умов договору та приписів законодавства [PERSON] не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, не сплатив заборгованість, що підтверджується розрахунком заборгованості. На час подання цього позову у позичальника наявна прострочена заборгованість. 03 квітня 2006 року між ЗАТ комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ комерційний банк «ПриватБанк», яке було перейменоване у Акціонерне товариство КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки № DNHLGB00000520. Відповідно до п. 2 договору іпотеки, за цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань позичальника - [PERSON] , що випливають з кредитного договору від 03 квітня 2006 року № DNHLGB00000520, з повернення кредиту в термін до 03 квітня 2026 року включно в сумі 1 655 174.67 доларів США, в тому числі на придбання нерухомості в сумі 1 394 674.50 доларів США та на сплату страхових платежів в сумі 260 500.17 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1.07% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом щомісяця в період сплати, за який приймається період з «20» по «25» число кожного місяця. Сплачувати щомісячний платіж в сумі 16 343.65 доларів США. Згідно п. 7 договору іпотеки, в забезпечення виконання Іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором Іпотекодавець надав в іпотеку майнові права на отримання у власність, нерухомого майна, будівництво якого незавершене, а саме: квартири номер [ADDRESS] ), цільове призначення майна- житлова нерухомість; паркувальних місць № [NUMBER], № [NUMBER] , розташованих в жилому комплексі « [INFO] » містобудівного ансамблю « [INFO] », розташованого за адресою: [ADDRESS] ). Цільове призначення майна-паркувальне місце. Після завершення будівництва майно буде зареєстровано у встановленому законом порядку як окремо виділений в натурі об`єкти права власності. Майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями. Після завершення будівництва майно залишається предметом іпотеки відповідно до цього договору. Відповідно до п. 8 договору іпотеки, майно з усіма його приналежностями складають предмет іпотеки за цим договором. Згідно витягу № 8070772 від 26 червня 2006 року про реєстрацію в Державному реєстрі іпотек, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу до Державного реєстру іпотек внесено реєстраційний запис, параметрами якого є: підстава обтяження: договір № DNHLG000000520, реєстр 444, 03 квітня 2006 року. Об`єкт обтяження майнові права на отримання у власність квартири [ADDRESS] , заг. пл. 656.05 кв. м., що розташована на 6, 7 поверхах; паркувальних місць № [NUMBER], № [NUMBER] розташованих в житловому комплексі « [INFO] » містобудівного ансамблю « [INFO] » в [ADDRESS] . Згідно витягу № 19937903 від 28 липня 2008 року про реєстрацію в Державному реєстрі іпотек (реєстрація змін), приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу до Державного реєстру іпотек внесено зміни: підстава: договір іпотеки № DNHLGB00000520, реєстр 444, 26 червня 2006 року, приватний нотаріус Крючкова Т.В.. Згідно довідки ТОВ «Перспектива Інвестмент» № 07/11/12-3 від 12 листопада 2008 року повідомлено, що на підставі договору про сумісну діяльність № 29-Ю від 12 січня 2006 року і додаткової угоди від 30 березня 2007 року; договору про сумісну діяльність № [NUMBER]/131-П-А від 12 січня 2006 року і додаткової угоди від 30 березня 2007 року за [PERSON] були закріплені об`єкти будування: квартира [ADDRESS] (будівельна площа 656.05 кв.м.), паркувальне місце № [NUMBER] та [ADDRESS] , які після введення в експлуатацію згідно Рішення виконкому Дніпропетровської Міської Ради №1798 від 14 червня 2007 року набули наступної адреси: квартира [ADDRESS] [ADDRESS] . Право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , паркувальне місце № [NUMBER] та паркувальне місце № [NUMBER] , що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , затверджено Рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради № 3581 від 25 жовтня 2007 року. Згідно ч. З ст. 16 Закону України «Про іпотеку» визначено, що після завершення будівництва будівля (споруда), житловий будинок або житлова квартира залишається предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору. Отже, з моменту реєстрації права власності іпотекодавця на квартиру та паркувальні місця, вказані об`єкти нерухомості набули статусу предмета іпотеки у відповідності до договору іпотеки від 03 квітня 2006 року № DNHLGB00000520 та вказаних вище норм матеріального права. Згідно п. 19.9. договору іпотеки, іпотекодатель зобов`язався на протязі 10-ти днів від дати підписання акта приймання-передачі на приймання іпотекодавцем предмета іпотеки від ТОВ «Перспектива Інвестмент» надати Іпотекодержателю свій екземпляр цього акту. Іпотекодателем такі умови договору проігноровані та не були виконані. Відповідно до п. 19.11. Договору іпотеки, Іпотекодатель - [PERSON] зобов`язалася укласти додаткову угоду до договору іпотеки після отримання документів, що підтверджують право власності на предмет іпотеки та реєстрацію дійсним способом в БТІ. В порушення зазначеної умови договору іпотеки, Іпотекодатель- [PERSON] зобов`язання визначене п. 19.11. не виконала та не уклала додаткову угоду до договору іпотеки після отримання документів, що підтверджують право власності на предмет іпотеки. За змістом п. 15 та п. 19.6. договору іпотеки вбачається, що з моменту набрання чинності цим договором, Іпотекодавець має право відчужувати, передавати в оренду, лізинг, у спільну діяльність, у безоплатне користування іншим особам предмет іпотеки, або іншим чином розпоряджатися предметом іпотеки, тільки за письмовою згодою Іпотекодержателя. Не передавати предмет іпотеки в оренду (майновий найом), у лізинг, у спільну діяльність або у безоплатне користування, не здійснювати його відчуження або інше розпорядження предметом іпотеки без письмової згоди Іпотекодержателя. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 26 листопада 2019 року позивач дізнався, що квартира [ADDRESS] , що належала на праві власності Іпотекодателю- [PERSON] згідно свідоцтва про право власності [NUMBER] від 15 січня 2009 року, що видане виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, належить [PERSON] на підставі договору дарування від 24 лютого 2017 року за № 313, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського МНО Ярмолюк Маргаритою Миколаївною. АТ КБ «ПриватБанк», як іпотекодержатель вищезазначеного майна переданого в іпотеку, не надавав будь-якої згоди на розпорядження іпотекодавцем предметом іпотеки. Отже, [PERSON] , як іпотекодавець, в порушення Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки, зокрема пунктів п. 15 та п. 19.6. незаконно здійснила відчуження та розпорядилася предметом іпотеки без письмової згоди іпотекодержателя. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Оскільки АТ КБ «ПриватБанк» письмової згоди [PERSON] на відчуження [PERSON] квартири [ADDRESS] , загальною площею 567.9 кв. м., яка як зазначено вище, є частиною іпотеки на підставі договору іпотеки від 03 квітня 2006 року - не надавав, тому такий правочин (договір дарування від 24 лютого 2017 року № 313) в силу ст. 9. ч. З ст. 12 Закону України «Про іпотеку» та ч. 2 ст. 215 І1К України є нікчемним, тому підлягають застосуванню наслідки його нікчемності. Враховуючи недобросовісні дії відповідачів, що спричинили порушення прав кредитора, позивач просить захистити порушене право банку та визнати за АТ КБ «ПриватБанк» право іпотеки на нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] [ADDRESS] ; паркувальні місця № [NUMBER] та № [NUMBER] , що розташовані в житловому комплексі «Амфітеатр» за адресою: [ADDRESS] , на умовах, передбачених договором іпотеки від 03 квітня 2006 року. Банк вважає вказане вчинене відповідачами протиправним і не відповідаючим вимогам укладених договорів і закону, позивач позбавлений можливості зареєструвати свою власність в передбаченому законом порядку. Позивач вважає вказане порушуючим його права. Звернувся до відповідачів з питанням повернення до укладених договорів і повернення майна в іпотеку банку, але відповіді отримано не було. В добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, тому позивач вимушений звернутися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Судом встановлено, що дійсно між ЗАТ комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ комерційний банк «ПриватБанк», яке було перейменоване у Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № DNHLGB00000520 про надання кредиту у вигляді непоновлюваної кредитної лінії. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом п. 1.1. кредитного договору банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти на строк до 03 квітня 2026 року у вигляді непоновлюваної кредитної лінії в розмірі 1 655 174.67 доларів США на наступні цілі: оплата за договором про сумісну діяльність по будуванню житлового комплексу « [INFO] » містобудівного ансамблю « [INFO] », розташованого за адресою: [ADDRESS] ) № 29-Ю від 12 січня 2006 року; оплата за договором про сумісну діяльність по будуванню житлового комплексу « [INFO] » містобудівного ансамблю « [INFO] » розташованого за адресою: [ADDRESS] ) № [NUMBER]/131-П-А від 12 січня 2006 року, укладених між позичальником та ТОВ «Перспектива Інвестмен», в розмірі 1 394 674.50 доларів США та на оплату страхових платежів в сумі 260 500.17 доларів США, зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 1.07% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши позичальнику кредит у межах узгодженого сторонами кредитного ліміту, що підтверджується випискою по рахунку № [NUMBER] та меморіальним ордером № 20 від 03 квітня 2006 року. За умовами договору, щомісячно в період сплати позичальник повинен надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 16 343.65 доларів США, для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається з заборгованості за кредитом та відсотками. Період сплати вважається з «20» по «25» число кожного місяця. При порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених п.п. 1.1., 2.2.3, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом в розмірі 2.14% на місяць, нарахованої від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом (п. 3.2. договору). Згідно п. 4.1. договору, при порушенні позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених п. 2.2.2 цього договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 3.00% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. 24 січня 2013 року між банком та [PERSON] укладено Додатковий договір №1 до вказаного кредитного договору від 03 квітня 2006 року, яким сторони домовилися відмінити нараховану пеню станом на 24 січня 2013 року. З моменту підписання цього Додаткового договору, чергове нарахування пені за порушення зобов`язань буде відбуватися відповідно до п. 4.1 кредитного договору; сторони домовилися викласти п. 4.1 кредитного договору в наступній редакції: 4.1. У випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредитом, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0.11% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні. Відповідно до п.п. 2.2.2., 2.2.3. кредитного договору, позичальник зобов`язався сплачувати проценти за користування кредитом згідно п. 1.1, 3.1, 3.2 цього договору та погашення кредиту провести в порядку, сумах та строки, передбачені п. 1.1, 2.3.1, 2.3.2 і 2.3.3 цього договору. Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. На підставі статей 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). В порушення відповідних умов договору та приписів законодавства [PERSON] не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, не сплатив заборгованість, що підтверджується розрахунком заборгованості. На час подання цього позову у позичальника наявна прострочена заборгованість. У відповідності до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, (ч. 1 ст. 575 ЦК України) 03 квітня 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ комерційний банк «ПриватБанк», яке було перейменоване у Акціонерне товариство КБ «ПриватБанк» (позивач, іпотекодержатель) та [PERSON] (відповідач; іпотекодавець) було укладено договір іпотеки № DNHLGB00000520. Відповідно до п. 2 договору іпотеки, за цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань позичальника - [PERSON] , що випливають з кредитного договору від 03 квітня 2006 року № DNHLGB00000520, з повернення кредиту в термін до 03 квітня 2026 року включно в сумі 1 655 174.67 доларів США, в тому числі на придбання нерухомості в сумі 1 394 674.50 доларів США та на сплату страхових платежів в сумі 260 500.17 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1.07% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом щомісяця в період сплати, за який приймається період з «20» по «25» число кожного місяця. Сплачувати щомісячний платіж в сумі 16 343.65 доларів США. Згідно п. 7 договору іпотеки, в забезпечення виконання Іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором Іпотекодавець надав в іпотеку майнові права на отримання у власність, нерухомого майна, будівництво якого незавершене, а саме: квартири номер [ADDRESS] ), цільове призначення майна- житлова нерухомість; паркувальних місць № [NUMBER], № [NUMBER] , розташованих в жилому комплексі « [INFO] » містобудівного ансамблю « [INFO] », розташованого за адресою: [ADDRESS] ). Цільове призначення майна-паркувальне місце. Після завершення будівництва майно буде зареєстровано у встановленому законом порядку як окремо виділений в натурі об`єкти права власності. Майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями. Після завершення будівництва майно залишається предметом іпотеки відповідно до цього договору. Відповідно до п. 8 договору іпотеки, майно з усіма його приналежностями складають предмет іпотеки за цим договором. Згідно витягу № 8070772 від 26 червня 2006 року про реєстрацію в Державному реєстрі іпотек, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу до Державного реєстру іпотек внесено реєстраційний запис, параметрами якого є: підстава обтяження: договір № DNHLG000000520, реєстр 444, 03 квітня 2006 року. Об`єкт обтяження майнові права на отримання у власність квартири [ADDRESS] , заг. пл. 656.05 кв. м., що розташована на 6, 7 поверхах; паркувальних місць № [NUMBER], № [NUMBER] розташованих в житловому комплексі « [INFO] » містобудівного ансамблю « [INFO] » в [ADDRESS] . Згідно витягу № 19937903 від 28 липня 2008 року про реєстрацію в Державному реєстрі іпотек (реєстрація змін), приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу до Державного реєстру іпотек внесено зміни: підстава: договір іпотеки № DNHLGB00000520, реєстр 444, 26 червня 2006 року, приватний нотаріус Крючкова Т.В.. Згідно довідки ТОВ «Перспектива Інвестмент» № 07/11/12-3 від 12 листопада 2008 року повідомлено, що на підставі договору про сумісну діяльність № 29-Ю від 12 січня 2006 року і додаткової угоди від 30 березня 2007 року; договору про сумісну діяльність № [NUMBER]/131-П-А від 12 січня 2006 року і додаткової угоди від 30 березня 2007 року за [PERSON] були закріплені об`єкти будування: квартира [ADDRESS] (будівельна площа 656.05 кв. м.), паркувальне місце № [NUMBER] та [ADDRESS] , які після введення в експлуатацію згідно Рішення виконкому Дніпропетровської міської ради №1798 від 14 червня 2007 року набули наступної адреси: квартира [ADDRESS] [ADDRESS] . Право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , паркувальне місце № [NUMBER] та паркувальне місце № [NUMBER] , що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , затверджено Рішенням виконкому Дніпропетровської Міської Ради №3581 від 25 жовтня 2007 року. Згідно ч. З ст. 16 Закону України «Про іпотеку» визначено, що після завершення будівництва будівля (споруда), житловий будинок або житлова квартира залишається предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору. Отже, з моменту реєстрації права власності іпотекодавця на квартиру та паркувальні місця, вказані об`єкти нерухомості набули статусу предмета іпотеки у відповідності до договору іпотеки від 03 квітня 2006 року № DNHLGB00000520 та вказаних вище норм матеріального права. Згідно п. 19.9. договору іпотеки, іпотекодатель зобов`язався на протязі 10-ти днів від дати підписання акта приймання-передачі на приймання іпотекодавцем предмета іпотеки від ТОВ «Перспектива Інвестмент» надати Іпотекодержателю свій екземпляр цього акту. Іпотекодателем такі умови договору проігноровані та не були виконані. На підставі п. 19.20. договору іпотеки, іпотекодатель зобов`язався при укладенні договору іпотеки надати іпотекодержателю нотаріально посвідчену довіреність на отримання документів, що підтверджують право власності на предмет іпотеки. У разі, якщо дії, пов`язані з реєстрацією права власності на предмет іпотеки Іпотекодавець здійснює самостійно, він зобов`язується надати Іпотекодержателю відповідні документи на протязі 10 днів від дати оформлення цих документів разом з актом приймання-передачі на приймання Іпотекодавцем предмета іпотеки від ТОВ «Перспектива Інвестмент». Але іпотекодатель грубо порушив умови договору іпотеки та ухилився від виконання своїх зобов`язань за договором, що спричинило порушення прав кредитора. Відповідно до п. 19.11. Договору іпотеки, Іпотекодатель - [PERSON] зобов`язалася укласти додаткову угоду до договору іпотеки після отримання документів, що підтверджують право власності на предмет іпотеки та реєстрацію дійсним способом в БТІ. В порушення зазначеної умови договору іпотеки, Іпотекодатель- [PERSON] зобов`язання визначене п. 19.11. не виконала та не уклала додаткову угоду до договору іпотеки після отримання документів, що підтверджують право власності на предмет іпотеки. За змістом п. 15 та п. 19.6. договору іпотеки вбачається, що з моменту набрання чинності цим договором, Іпотекодавець має право відчужувати, передавати в оренду, лізинг, у спільну діяльність, у безоплатне користування іншим особам предмет іпотеки, або іншим чином розпоряджатися предметом іпотеки, тільки за письмовою згодою Іпотекодержателя. Не передавати предмет іпотеки в оренду (майновий найом), у лізинг, у спільну діяльність або у безоплатне користування, не здійснювати його відчуження або інше розпорядження предметом іпотеки без письмової згоди Іпотекодержателя. Аналогічні положення містяться у статті 9 Закону України «Про іпотеку» згідно якої, іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя відчужувати предмет іпотеки. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 26 листопада 2019 року позивач дізнався, що квартира [ADDRESS] , що належала на праві власності Іпотекодателю- [PERSON] згідно свідоцтва про право власності [NUMBER] від 15 січня 2009 року, що видане виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, належить [PERSON] на підставі договору дарування від 24 лютого 2017 року за № 313, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ярмолюк Маргаритою Миколаївною. АТ КБ «ПриватБанк», як іпотекодержатель вищезазначеного майна переданого в іпотеку, не надавав будь-якої згоди на розпорядження іпотекодавцем предметом іпотеки. Отже, [PERSON] , як іпотекодавець, в порушення Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки, зокрема пунктів п. 15 та п. 19.6. незаконно здійснила відчуження та розпорядилася предметом іпотеки без письмової згоди іпотекодержателя. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. З ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно ч. З ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Згідно статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Відтак, іпотека за договором іпотеки від 03 квітня 2006 року № DNHLGB00000520 залишається дійсною незалежно від зміни власника майна, тому [PERSON] набула статусу іпотекодавця на підставі ст. 23 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства та у спосіб, визначений чинним законодавством. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Отже, в разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя шляхом перенесення всіх прав та обов`язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 01 березня 2019 року справа № 635/1677/17, Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року справа №6- 2026цс16. Згідно ч. З ст. 12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. В силу ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України). За змістом викладених норм укладення угод з відчуження майна, переданого в іпотеку, без згоди іпотекодержателя зумовлює їх нікчемність та не створює інших юридичних наслідків, крім пов`язаних з їх нікчемністю. Аналогічна правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в пункті 7.21 постанови від 23 травня 2018 року у справі № 910/73/17 (провадження № 12-67гс18). Оскільки АТ КБ «ПриватБанк» письмової згоди [PERSON] на відчуження [PERSON] квартири [ADDRESS] , загальною площею 567.9 кв. м., яка як зазначено вище, є частиною іпотеки на підставі договору іпотеки від 03 квітня 2006 року - не надавав, тому такий правочин (договір дарування від 24 лютого 2017 року № 313) в силу ст. 9. ч. З ст. 12 Закону України «Про іпотеку» та ч. 2 ст. 215 І1К України є нікчемним, тому підлягають застосуванню наслідки його нікчемності. Таким чином, нікчемність договору дарування від 24 лютого 2017 року № 313 встановлена законом (про іпотеку), є очевидною та не потребує доведення, а отже такий правочин не створює юридичних наслідків, крім пов`язаних з його нікчемністю. В даному випадку вказаний договір дарування не підлягає визнанню недійсним, оскільки за змістом ч.2 ст. 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. На момент укладення договору іпотеки від 03 квітня 2006 року іпотекодавець надав в іпотеку майнові права на отримання у власність нерухомого майна, будівництво якого незавершене. В силу ч. З ст. 16 Закону України «Про іпотеку» після завершення будівництва житлова квартира залишилася предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору, проте, як вбачається з матеріалів справи, після завершення будівництва та введення його в експлуатацію змінено технічні характеристики об`єктів нерухомості, що передані в іпотеку, зокрема, змінено: загальну площу, житлову площу, технічний опис об`єктів та їм присвоєно іншу адресу. Крім того, після відчуження квартири змінився реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна на 1183635412101. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 190179855 від 26 листопада 2019 року об`єкт нерухомого майна містить наступний опис: квартира [ADDRESS] , загальною площею 567.9 кв. м., житловою площею 252.1 кв. м., складається з: 1- прихожа, 2 - вбуд. шафа, 3-хол, 4-вітальня, 5-кухня, 6 - житлова, 7 - підсобна, 8 - хоз. кімната, 9 - коридор, 10 - с/в, І-тераса, 11-хол, 12-спортзал, 13-житлова, 14-коридор, 15- туалет, 16-ванна, 17-гардеробна, 18-гардеробна, 19-житлова, 20-коридор, 21 -с/в, 22 - гардеробна, 23-коридор, 24-с/в, 25-житлова, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Парку вальні місця № [NUMBER] та № 131 також розташовані житловому комплексі « [INFO] » за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. З Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Згідно ч. 4, 5 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» визначено, що нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором. У разі якщо іпотекодавцем предмет іпотеки було реконструйовано або щодо нього було проведено самочинне будівництво (у тому числі, але не виключно, споруджено нові будівлі, споруди тощо на земельній ділянці, що належить іпотекодавцю на праві власності чи перебуває в його користуванні), всі реконструйовані, новостворені об`єкти нерухомості вважаються предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору. На підставі ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Статтею З ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, установленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту порушеного цивільного права та інтересу є визнання права. Враховуючи недобросовісні дії відповідачів, що спричинили порушення прав кредитора, позивач просить захистити порушене право банку та визнати за АТ КБ «ПриватБанк» право іпотеки на нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] [ADDRESS] ; паркувальні місця № [NUMBER] та № [NUMBER] , що розташовані в житловому комплексі «Амфітеатр» за адресою: [ADDRESS] , на умовах, передбачених договором іпотеки від 03 квітня 2006 року. Щодо захисту та поновлення прав позивача в обраний спосіб: до вчинення нікчемного правочину (договір дарування), позивач був повноправним іпотекодержателем за договором іпотеки щодо предмету іпотеки, і, в результаті укладення нікчемного правочину, порушено права іпотекодержателя за договором іпотеки. З огляду на зміст позовних вимог, позивачем обрано спосіб захисту прав та інтересів, які передбачені діючим законодавством та не суперечать закону. Оскільки іпотекодавець [PERSON] ухилилася від укладення додаткової угоди до договору іпотеки після завершення будівництва та отримання документів, що підтверджують право власності на предмет іпотеки, не надала документів, що підтверджують право власності на предмет іпотеки, без письмової згоди іпотекодержателя відчужила нерухоме майно, що є предметом іпотеки, та новий власник майна [PERSON] не визнає право іпотеки за позивачем, враховуючи положення п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, яке передбачає право особи на захист цивільного права шляхом визнання цього права, вимоги позивача про визнання за ним права іпотеки є належним та необхідним способом захисту прав та інтересів позивача, для забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором від 03 квітня 2006 року. Стосовно строку позовної давності. На думку представника відповідача [PERSON] позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки позивач знав про існування права власності на майно з листопада 2008 року, тому загальний строк позовної давності сплив у листопаді 2011 року. Зазначені посилання відповідача у заяві є помилковими та не відповідають обставинам справи, предмету та підставам заявленого позову і нормам чинного законодавства, а тому така заява не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, 03 квітня 2006 року між позивачем ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки. Відповідно до п. 2 договору іпотеки, за цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань позичальника - [PERSON] , що випливають з кредитного договору від 03 квітня 2006 року, з повернення кредиту в термін до 03 квітня 2026 року включно. Згідно п. 29 договору іпотеки, термін дії договору - до повного виконання Іпотекодавцем та Іпотекодержателем зобов`язань за кредитним договором та додатковими угодами до нього. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті З Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч. 5 ст. З Закону України «Про іпотеку»). Отже, строк дії договору іпотеки визначений сторонами до 03 квітня 2026 року. Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Згідно ч. З ст. 16 Закону України «Про іпотеку» визначено, що після завершення будівництва будівля (споруда), житловий будинок або житлова квартира залишається предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору. За умовами договору іпотеки, після завершення будівництва майно буде зареєстровано у встановленому законом порядку як окремо виділений в натурі об`єкти права власності. Майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями. Після завершення будівництва майно залишається предметом іпотеки відповідно до цього договору. Відповідно до п. 8 договору іпотеки, майно з усіма його приналежностями складають предмет іпотеки за цим договором. Таким чином, посилання відповідача, що початком перебігу строку позовної давності є листопад 2008 року, коли позивач дізнався про право власності [PERSON] є хибним та безпідставним, оскільки з моменту реєстрації права власності іпотекодавця на квартиру та паркувальні місця, вказані об`єкти нерухомості набули статусу предмета іпотеки у відповідності до договору іпотеки від 03 квітня 2006 року та вказаних вище норм матеріального права. Предметом та підставою заявленого позову не є порушення [PERSON] саме п. 19.9.-19.11., 19.20. договору іпотеки, щодо ухилення від укладання іпотекодавцем додаткової угоди до договору іпотеки після отримання документів, що підтверджують право власності на предмет іпотеки або ненадання останньою документів про право власності на протязі 10 днів від дати їх оформлення. АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду захистом своїх прав та інтересів у зв`язку з тим, що [PERSON] в порушення умов іпотечного договору, пункту 15 та пункту 19.6., без письмової згоди Іпотекодержателя протиправно 24 лютого 2017 року відчужила (подарувала) предмет іпотеки іншим особам. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася про це порушення) чинники. Про відчуження предмету іпотеки позивач дізнався лише 26 листопада 2019 року, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 26 листопада 2019 року № 190179855, що міститься в матеріалах справи. З довідки вбачається, що квартира [ADDRESS] , що належала на праві власності Іпотекодателю- [PERSON] згідно свідоцтва про право власності [NUMBER] від 15 січня 2009 року, належить [PERSON] на підставі договору чарування віл 24 лютого 2017 року за № 313. що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського МНО Ярмолюк М.М.. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 статті 261 ЦК України). Отже, за змістом наведеної норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, оскільки лише 26 листопада 2019 року позивач дізнався про порушення свого права або про особу, яка його порушила, зокрема: -порушення [PERSON] умов договору іпотеки (п. 15, п. 19.6.) та ст. 9 Закону України «Про іпотеку», щодо відчуження предмету іпотеки іншим особам, без відповідної письмової згоди банку; - про існування договору дарування (предмету іпотеки) від 24 лютого 2017 року за № 313; - про особу відповідача [PERSON] , яка також порушила права банку отримавши у власність протиправно подарований предмет іпотеки. Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позивач звернувся до суду з позовом 10 квітня 2020 року, тобто в межах загального строку позовної давності, оскільки про порушення своїх прав позивач дізнався 26 листопада 2019 року. За змістом п. 15 та п. 19.6. договору іпотеки вбачається, що з моменту набрання чинності цим договором, Іпотекодавець має право відчужувати, передавати в оренду, лізинг, у спільну діяльність, у безоплатне користування іншим особам предмет іпотеки, або іншим чином розпоряджатися предметом іпотеки, тільки за письмовою згодою Іпотекодержателя. Не передавати предмет іпотеки в оренду (майновий найом), у лізинг, у спільну діяльність або у безоплатне користування, не здійснювати його відчуження або інше розпорядження предметом іпотеки без письмової згоди Іпотекодержателя. Аналогічні положення містяться у статті 9 Закону України «Про іпотеку» згідно якої, іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя відчужувати предмет іпотеки. АТ КБ «ПриватБанк», як іпотекодержатель вищезазначеного майна переданого в іпотеку, не надавав будь-якої згоди на розпорядження іпотекодавцем предметом іпотеки. Документи, що надані приватним нотаріусом Ярмолюк М.М. на запит суду, також не містять будь-якої письмової згоди банка на укладення договору дарування. Отже, [PERSON] незаконно, в порушення Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки, зокрема пунктів п. 15 та п. 19.6. протиправно здійснила відчуження та розпорядилася Предметом іпотеки без письмової згоди Іпотекодержателя. Про відчуження предмету іпотеки та існування договору дарування від 24 лютого 2017 року за № 313 позивач дізнався випадково лише з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 26 листопада 2019 року №190179855. Зі змістом договору дарування позивач взагалі ознайомився лише після витребування його копії судом у приватного нотаріуса, тобто вже після відкриття провадження по цій справі. За змістом договору дарування вбачається, що [PERSON] спільно з [PERSON] (який надав також згоду на відчуження предмету іпотеки)- діяли недобросовісно та всупереч правам та інтересам Іпотекодержателя, оскільки вони достовірно знали, що таке майно є предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору. Фактично зазначені особи ввели в оману (в момент укладення договору дарування) приватного нотаріуса щодо фактичних обставин правочину, щодо реального статусу нерухомого майна та дійсних намірів учасників, виявили свідомий намір невиконання зобов`язань кредитного договору, приховати справжні наміри учасників правочину. При цьому, за положенням п. 6 договору дарування Дарувальник гарантує, що нерухоме майно під заставою не перебуває, право застави на нього немає, що також не відповідає дійсності. Згідно ч. З ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання зобов`язань за кредитним договором, оскільки іпотекою забезпечені такі зобов`язання. Іпотекодавепь. який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї доньки, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі №619/82/19 та постанові Великої Падати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц. Крім того, відповідач [PERSON] не може вважатися добросовісним набувачем, оскільки отримала у власність майно не за відплатним договором, а за договором дарування. Відсутність обізнаності позивача про укладений договір дарування, порушення своїх прав та про особу відповідача- [PERSON] , позбавляє особу можливості звернутися до суду з вимогою про захист свого права чи інтересу, отже, унеможливлює початок перебігу позовної давності. Отже, позивачем не пропущено строк позовної давності, а тому його порушені права та інтереси підлягають захисту. Таким чином, посилання відповідача [PERSON] і третьої особи про пропуск позивачем строку позовної давності не знайшли свого підтвердження, а тому не заслуговують на увагу і подана до суду заява про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню. Разом з тим, відповідачі не надали жодних заперечень по суті пред`явлених позивачем вимог, та зазначених обставин, отже фактично погодилися про їх обґрунтованість та доведеність, пославшись лише на пропуск позивачем строку позовної давності. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. З огляду на вищевикладені приписи чинного законодавства України відсутні наявні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог. Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі. Тому якщо власник або співвласник будинку зведенням будівель і споруд погіршує права решти учасників спільної власності чи інших осіб, у тому числі погіршує для них екологічну ситуацію, то вони відповідно до ст. ст. 55, 124 Основного Закону та інших актів законодавства мають право заявляти в суді вимоги до знесення цих будівель і споруд (незалежно від того, зводились вони з відповідного дозволу чи без нього) або усунення допущених порушень іншим шляхом. Не може суд прийняти до уваги не визнання відповідачами позовних вимог, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджені. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та визнати за АТ КБ «ПриватБанк» право іпотеки на нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1183635412101; паркувальні місця № [NUMBER] ; № [NUMBER] , що розташовані в житловому комплексі «Амфітеатр» за адресою: [ADDRESS] , на умовах, передбачених договором іпотеки № DNHLGB00000520 від 03 квітня 2006 року, а також стягнути з відповідачів [PERSON] і [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» сплачений при подачі позову судовий збір з кожної окремо по 1 051 грн., а всього 2102 грн. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved