Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

В березні 2016 року позивач звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] із вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнення судових витрат, обґрунтувавши свої вимоги тим, що відповідно до укладеного між позивачем та відповідачем кредитного договору № б/н від 01.02.2006 року [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 48,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Проте відповідач належним чином не виконував зобовязання за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість станом на 03.12.2015 року у сумі 45570,77 грн., що складається з заборгованості за кредитом у сумі 4995,50 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 37929,04 грн., а також штрафів відповідно до пункту 8.6 умов та правил надання банківських послуг у розмірі 500 грн. 00 коп. штраф (фіксована частина) та в сумі 2146,23 грн. штраф (процентна складова). У звязку з чим позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитом та судові витрати. В судове засідання\~\~представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача, вказавши про підтримання позовних вимог в повному обсязі, просила задовольнити на підставах, викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі за необґрунтованістю, просив застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин, оскільки в останнє користувався банківською карткою у 2006 році. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні і вбачається з доданих до справи документів, між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н від 01.02.2006 року у вигляді анкети-заяви про приєднання до умов та правилам надання банківських послуг в ПриватБанку, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 48,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до вимог статті 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти і такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. На підставі ч. 2 статті 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Згідно зі статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року, від 18 червня 2014 року, від 01 жовтня 2014 року, при розгляді аналогічних цивільних справ № 6-14цс14, № 6-61цс14 , № 6-134цс14, - була викладена правова позиція, яка підлягає до застосуванню по цій справі в силу положень ст. 360-7 ЦПК України: відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 зазначеного Кодексу), а не закінченням строку дії договору. Пункт 2 ч. 1 статті 208 Цивільного кодексу України передбачає, що: \~правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; яка цієї справи не стосується, вчиняють у письмовій формі. У разі неналежного виконання позичальником зобовязання за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на лицьовому боці карти (місяць і рік) і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі - останнім днем місяця, указаного на картці, З матеріалів справи вбачається, що на момент звернення до суду закінчився строк дії картки відповідача, а позивач звернувся до суду з позовом лише в березні 2016 року, тобто зі спливом передбаченого статтями 257, 258 Цивільного кодексу К України трирічного загального, що стосується основної заборгованості, і річного спеціального, що стосується вимог про стягнення неустойки, строків позовної давності. Поважних причин пропуску цих строків банк не зазначив, тому відповідно до статті 267 Цивільного кодексу України, внаслідок спливу позовної давності, про застосування якої було заявлено до районного суду стороною у спорі, у задоволенні позову банку до позичальника необхідно відмовити. Доказів, що укладаючи договір про\~отримання\~кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом\~сторони домовлялись про збільшення строку позовної давності, або уклали окремий договір про збільшення строку позовної давності суду не надано. Також відсутні обставини, які б свідчили про зупинення або переривання\~перебігу позовної давності та позовні вимоги не відносяться довимог, на які позовна давність не поширюється. Відповідно до ч.4 статті 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої\~заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом та наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених\~\~обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, зі спливом строків позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed