Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

В березні 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулось з позовом до [PERSON], збільшивши розмір позовних вимог згідно із заявою від 26 березня 2015 року (а.с.57 том 1), просило звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргових зобовязань в розмірі 24339,71 доларів США та 40407 грн. 65 коп. за договором про надання споживчого кредиту. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 квітня 2016 року позовні вимоги задоволено. В рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 11256874000 від 23 листопада 2007 року в розмірі 24339,71 доларів США (20320, 61 доларів США заборгованість по кредиту, 4019,10 доларів США заборгованість по процентах) та пені в сумі 40407 грн. 65 коп. (15944,01 грн. пеня за прострочення сплати процентів, 24463,64 грн. пеня за прострочення сплати кредиту) на користь ПАТ «УкрСиббанк» звернути стягнення на нежиле приміщення, що знаходиться за адресою: м. Чернігів, проспект Перемоги (колишній проспект Жовтневої революції), будинок № 92, загальною площею 456,7 кв.м., що є предметом іпотеки за договором іпотеки № 30007Z426 від 23 листопада 2007 року, укладеним між [PERSON] «УкрСиббанк» та [PERSON] та посвідченим приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1894. Встановлено спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», з початковою ціною предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» 3654 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду. Так, апелянт вказує на те, що суд вийшов за межі позовних вимог банку, самостійно збільшивши розмір стягнення заборгованості з 23455,23 доларів США до 24339,71 доларів США, а також зазначив імя іншого нотаріуса ([PERSON], замість [PERSON]Ф.) та реєстровий номер (1894, замість 1- 4060). Обставини, якими мотивовано рішення, не підтверджено допустимими доказами. Так, суд мотивував обчисленням заборгованості, що зроблено банком одноособово, а не первинними платіжними документами. Апелянт взагалі заперечує факт отримання позичальником кредитних коштів. На думку апелянта, судом не встановлена початкова ціна предмета іпотеки, що визначається судом на підставі оцінки майна, що здійсненна субєктом оціночної діяльності. Такі дії суду призвели до того, що як наслідок суд позбавив себе повноважень вирішити питання про застосування або незастосування ч.3 ст.39 Закону України «Про іпотеку». Також судом неправильно застосовано норми матеріального права та не дотримані норми процесуального права, зокрема порушено ч.2 ст.214, ч.1 ст.360-7 ЦПК України. Судом не враховано правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду України від 01.04.2015 у справі № 3-29цс15, від 21.10.2015 у справі № 6-1561цс15, від 27.05.2015 у справі № 6-61цс15. Крім того, Банком не надано до суду допустимих доказів по справі, а саме: докази видачі кредиту [PERSON] та погашення кредиту саме [PERSON] Також апелянт не погоджується із стягненням з нього на користь банку судового збору, посилаючись на те, що він має статус інваліда 2 групи, а тому згідно з п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. В судовому засіданні представники [PERSON] підтримали доводи апеляційної скарги і просили її задовольнити, надавши як усні так і письмові пояснення. Позивач належним чином був повідомлений про час розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення 11.11.2016. поштового відправлення, проте свого представника до суду не направив. Його клопотання від 16.11.2016 про відкладення розгляду справи надійшло до суду вже після закінчення розгляду справи. В судове засідання, призначене на 16.11.2016 третя особа [PERSON] та його представник не зявилися. Направлена за адресою третьої особи судова повістка була повернута з відміткою пошти «За не запитом». Судова повістка представником [PERSON] [PERSON] була отримана 09.11.2016. З огляду на ст.76 ч.5 ЦПК України, [PERSON] є таким, що належно повідомлений про час розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як вбачається з матеріалів справи, 23 листопада 2007 року між [PERSON] «УкрСиббанк», який змінив своє найменування на ПАТ «УкрСиббанк», та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11256874000, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит в сумі 53000 доларів США зі сплатою відсотків за користування ним з кінцевим терміном повернення до 22 листопада 2017 року. В забезпечення виконання зобовязань за вищезгаданим договором споживчого кредиту, 23 листопада 2007 року між [PERSON] «УкрСиббанк» та [PERSON]Ф був укладений договір іпотеки № 30007Z426, за яким передано в іпотеку нежиле приміщення, що знаходиться за адресою: м. Чернігів, проспект Перемоги (колишній проспект Жовтневої революції), будинок № 92, яке належить відповідачу на праві власності. [PERSON] свої зобовязання по договору належним чином не виконував, у звязку з чим станом на 11 березня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 24339,71 доларів США 71, яка складається з 20320,61 доларів США заборгованість по кредиту, 4019,10 доларів США заборгованість по процентах; пені в сумі 33364,79 грн (20188,2 грн. пеня за прострочення сплати процентів, 13176,59 грн пеня за прострочення сплати кредиту) станом на 11.03.2015. Дані обставини встановлені рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 03.11.2016 у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вказане вище спростовує заперечення [PERSON] щодо не доведення як факту наявності заборгованості у [PERSON] за кредитним договором від 23 листопада 2007 року, так і самого факту отримання останнім кредитних коштів у позивача. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу , інших актів цивільного законодавства, а за відсутності умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог що звичайно ставляться. Згідно із ч.1 ст.575, ч.2 ст.590 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не передбачено договором або законом. Статтею 11 частиною 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Відповідно до ч.1 та 3 ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно з п/п 4.1.1 Договору іпотеки від 23 листопада 2007 року, іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобовязання за цим договором або будь-якого зобовязання, що забезпечено іпотекою за цим договором. Пунктами 4.3 та 4.4 Договору іпотеки від 23 листопада 2007 року визначено, що право визначення підстави та способу звернення стягнення належить Іпотекодержателю. Звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду та/або виконавчим написом нотаріуса здійснюється відповідно до чинного законодавства. Відповідно до частини 1 та 2 статті 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Оскільки боржником за основним зобовязанням [PERSON], як встановлено вище, неналежно виконувалися взяті на себе зобовязання по поверненню кредитних коштів за кредитним договором забезпеченим іпотекою, позивач в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку» направив в порядку, що був передбачений пунктом 6.5 договору іпотеки від 23.11.2007 та п.7.6 договору про надання споживчого кредиту від 23.11.2007, боржнику [PERSON] та майновому поручителю [PERSON] вимоги від 03.10.2014 (а.с.37,39,41.42), проте заборгованість вказаними особами у вказаний термін сплачена не була. З огляду на викладене вище, суд першої інстанції зробив вірний висновок, що позивач правомірно скористався своїм правом одержати задоволення вимоги за рахунок майна, що було передане в іпотеку, в якості забезпечення виконання зобов'язань боржником, подавши позов про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу у межах процедури виконавчого провадження в рахунок погашення заборгованості. Встановивши факт невиконання взятого на себе зобовязання, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вимоги Банку як іпотекодержателя, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: будинок № 92 по пр-кту Перемоги в м.Чернігові, яка належить відповідачу на праві власності, загальною площею 456,7 кв.м. Вірно визначившись з характером спірних правовідносин, суд першої інстанції безпідставно не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку». Посилання суду першої інстанції у резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмету іпотеки під час здійснення виконавчого провадження суперечить вимогам статей 39 та 43 Закону України «Про іпотеку». Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, що висловлена в у справі за № 6-1239 цс16. Частина 6 ст.38 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Згідно з ст.39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року у справі № 6-1205цс15, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам частини шостої статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку» та положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен указати, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. На виконання ч.4 ст.10 ЦПК України та ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку» сторонам було запропоновано надати апеляційному суду інформацію щодо ціни предмета іпотеки. Відповідно до Звіту про незалежну оцінку нерухомого майна, що виконано 26.08.2016 ТОВ З ІК «Верітекс» (що має відповідний сертифікат субєкта оціночної діяльності, а.с.266, том 2) ринкова вартість нежилого приміщення, площею 456,7 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Чернігів, проспект Перемоги (колишній проспект Жовтневої революції), будинок № 92 та належить [PERSON] складає 6032000 грн (а.с.208 том 2). З огляду на вказане вище, колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо невірного не зазначення судом першої інстанції в рішенні суду від 25.04.2016 початкової ціни предмета іпотеки. З огляду на це, та встановлені рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 03.11.2016 обставини щодо розміру заборгованості, рішення від 25.04.2016 підлягає зміні. Колегія суддів вважає за необхідне вказати в резолютивній частині рішення інформацію щодо стягнення суми заборгованості за рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 03.11.2016. Дане посилання не буде виходом за межі позовних вимог і допоможе уникнути подвійного стягнення боргу. Посилання апелянта на те, що «суд позбавив себе повноважень вирішити питання про застосування або не застосування ч.3 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» в світлі ст.11 ЦПК України не може розглядатися як вимога сторони щодо застосування цієї норми права при розгляді даної справи. Відповідно до ч.3 ст.39 Закону України «Про іпотеку», суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Зазначене положення закону є оціночним. Дана стаття надає право суду, а не покладає на нього обовязок відмовляти за певних умов позивачу у позові про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з ч.2 ст. 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). За змістом Закону України «Про банки та банківську діяльність», банк є кредитно-фінансовою установою, яка здійснює грошові розрахунки, акумулює грошові кошти та інші цінності, надає кредити та здійснює інші послуги за фінансовими операціями з метою одержання прибутку. Невиконання третьою особою свого обовязку по вчасному поверненню кредитних коштів та відсотків за користування кредитом позбавляє позивача можливості використовувати ці кошти, що, відповідно, завдає кредитно-фінансовій установі збитків. З огляду на це, застосування ч.3 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» при вирішенні позову суперечить загальному змісту й призначенню права, яким урегульовано відносини сторін в даному спорі. Не може бути прийнята до уваги заява представника відповідача на адресу апеляційного суду про застосування строку позовної давності з огляду на те, що по-перше, заява про застосування строку позовної давності подається до суду першої інстанції, а по-друге, підстави для застосування наслідків пропущення строку позовної давності відсутні. Доводи апелянта щодо заміни судом прізвища нотаріуса, що реєстрував договір іпотеки, та реєстрового номеру правочину є формальними і на правильність судового рішення не впливають. Суд вказав в рішенні суду вірне прізвище нотаріуса та реєстровий номер. Твердження [PERSON] щодо виходу суду за межі позовних вимог є безпідставним. Позивач уточнював свої позовні вимоги, що і було враховано судом під час ухвалення судового рішення. Заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги в частині безпідставного стягнення з відповідача судового збору. Як встановлено апеляційним судом, [PERSON] являється інвалідом 2 групи, що підтверджується копією посвідчення (а.с.194), що була засвідчена судом, а тому на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору. Враховуючи викладене, рішення суду в зазначеній частині підлягає скасуванню. Позивачеві слід компенсувати його судові витрати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В іншій частині рішення суду є законним та обґрунтованим. і доводи , що викладені в апеляційній скарзі його не спростовують.

Outcome: partial