Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

В березні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з вказаною заявою та посилається на те, що 6 вересня 2018 року її матір [PERSON] померла в м. Макіївка Донецької області. Цей населений пункт перебуває на окупованій території, в межах якої органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Бориспільський МР ВДРАЦС ГТУЮ у Київській області відмовив у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] Тому [PERSON] просить суд встановити факт, що її матір померла 6 вересня 2018 року в м. Макіївка Донецької області. У судовому засіданні [PERSON] підтримує заяву та наполягає на її задоволенні. Представник Бориспільського МР ВДРАЦС ГТУЮ у Київській області не зявився у судове засідання. Він належним чином повідомлявся про час та місце розгляду цивільної справи. Вислухавши пояснення заявника та дослідивши подані ним письмові докази, суд дійшов до висновку, що заява підлягає задоволенню з таких підстав. Встановлено, що [PERSON] була матірю [PERSON] Це підтверджується копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян (а.с.6) та копією свідоцтва про народження серії ГД №393677 від 3 грудня 1985 року (а.с.7). Відповідно до абз.2 ч.1 ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Як розяснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в інформаційному листі вих. №9-1130/0/4-16 від 15 квітня 2016 року, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини, а також Молдови та Росії. В цих справах Європейський суд з прав людини, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх договірних сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої договірної сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою невизнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає у тому, що не можуть визнаватись недійсними всі без виключення документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей та шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоду особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини зазначив, що, виходячи з інтересів мешканців, які проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами тощо), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозвязку під час розгляду справ у порядку, передбаченому ст.317 ЦПК України. Так, з копії свідоцтва про смерть №117904 від 7 вересня 2018 року (а.с.8), а також копії лікарського свідоцтва про смерть №231 від 7 вересня 2018 року (а.с.9) вбачається, що 6 вересня 2018 року її матір [PERSON] померла в м. Макіївка Донецької області. Цей населений пункт перебуває на окупованій території, в межах якої органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. 27 грудня 2018 року в.о. керівника Бориспільського МР ВДРАЦС ГТУЮ у Київській області [PERSON] винесла відмову №4514/16.4-137 у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] (а.с.11). З огляду на це суд вважає, що з метою забезпечення юридичної визначеності, а також сприяння здійсненню заявником спадкових та соціальних прав належить встановити факт, що [PERSON] померла 6 вересня 2018 року в м. Макіївка Донецької області.

Outcome: approved