Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

В березні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Ізмаїльський виноробний завод», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - голова правління ПрАТ «Ізмаїльський виноробний завод» - Михайлов В.Г. про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 27.05.1987 року він був прийнятий на роботу на посаду водія легкового та вантажного транспорту, на автоелектровантажній техніці. 11.12.2012 року позивач був ознайомлений з наказом №101-ОК від 05.12.2012 року «Про внесення змін в штатний розклад», відповідно до п. 1 якого було встановлено «з 13.02.2012 року скоротити на ПрАТ «Ізмаїльський винзавод» посаду «водія автонавантажувача», він виразив незгоду з даним наказом та був попереджений про звільнення у зв'язку зі скороченням штату з 13.02.2013 року. Наказом №09-ОК від 14.02.2013 року [PERSON] був звільнений з посади водія автонавантажувача цеху внутрішньозаводського транспорту з 14.02.2013 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штатів. Позивач зазначає, що він не погоджується з наказом з наступних підстав. Він є інвалідом другої групи. За станом здоров'я може працювати на цій посаді, що підтверджується документами обов'язкового медогляду. Відповідно до штатного розкладу на заводі на 2013 рік чисельний склад працівників складає 133,5 одиниць робітників, чисельність пенсіонерів - працівників повинна складати 5 осіб, до складу яких входить і позивач. Звільнення по скороченню штатів обов'язково повинно передбачати саме обґрунтоване скорочення штатів. Наказом №105 ОК від 26.12.2012 року по винзаводу встановлений штатний розклад у кількості 133,5 працівників, скорочено 8,25 вакантний посад, а кількість працівників внутрішньозаводського транспорту залишилася у кількості трьох одиниць: тракторист - 1, водій - 2. Таким чином, на підприємстві не відбулися зміни в організації виробництва та праці, зокрема, простою скорочення кількості або штату працівників. Крім того, позивач зазначає, що діями відповідача завдана йому і моральна шкода, що виразилася в порушенні звичайного способу життя, в психологічних переживаннях у зв'язку з втратою роботи та матеріальною невлаштованістю, в зв'язку з неодноразовими діями відповідача щодо його звільнення, порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та необхідністю докладати додаткових зусиль для організації свого життя. У зв'язку з вищевикладеним, позивач просить поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та стягнути моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити. Представник відповідача позов не визнав та просив відмовити в задоволенні позову, оскільки звільнення проведено законно у зв'язку зі скороченням штату. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - голова правління приватного акціонерного товариства «Ізмаїльський виноробний завод» - Михайлов В.Г. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, так як звільнення було проведено у зв'язку зі скороченням штату. Крім того, поновлення [PERSON] не можливе у зв'язку з тим, що у нього відсутня індивідуальна програма реабілітації інваліда. Працевлаштування інваліда за відсутності програми реабілітації інваліда може призвести до порушення законодавства про охорону праці та загрожувати роботі інших працівників. Вислухавши сторони, свідка, третю особу, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 3, 21, 43, 45, 55 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Права людини є невідчужуваними та непорушними. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Судом встановлено, що [PERSON] є інвалідом другої групи, причина інвалідності - загальна, встановлена безстроково, що підтверджується довідкою МСЕК №084095 від 15.07.2004 року. (а.с. 7) 27.05.1987 року [PERSON] прийнято на роботу до ПрАТ «Виноробний завод» на посаду підмінного водія III класу на ділянку внутрішньозаводського транспорту. 23.08.2006 року [PERSON] переведено водієм до цеху внутрішньозаводського транспорту. 26.07.2011 року [PERSON] звільнено з займаної посади водія автонавантажувача за п.2 ст. 40 КЗпП України (невідповідність працівника займаній посаді за станом здоров'я), що підтверджується постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.03.2012 року (а.с. 17-20), залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11.10.2012 року. (а.с. 162-164) Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19.11.2012 року [PERSON] поновлено на посаді водія навантажувача ПрАТ «Ізмаїльський виноробний завод».(а.с. 160-161) Як вбачається з копії трудової книжки а.с. 10 [PERSON] поновлено на попередній роботі в ПрАТ «Ізмаїльський виноробний завод» згідно рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19.11.2012 року. Наказом № 101-ОК «про внесення змін в штатний розпис» від 05.12.2012 року у зв'язку з виробничою необхідністю з 13.02.2013 року скорочено на ПрАТ «Ізмаїльський винзавод» посаду «водій автонавантажувача». Внесено зміни в штатний розпис підприємства. Інспектору відділу кадрів попередити працівників, які підпадають під скорочення штатів згідно КЗпП У країни, у випадку наявності вакансій на підприємстві запропонувати їм іншу посаду. (а.с. 11) 11.12.2012 року [PERSON] був ознайомлений з даним наказом під підпис. Того ж дня (а.с. 12) голова правління Михайлов В.Г. попередив [PERSON], що у зв'язку з виробничою необхідністю та важким економічним становищем на ПрАТ «Ізмаїльський винзавод» займана ним посада - водій автонавантажувача буде скорочена з 13.02.2012 року. Також повідомлено що на підприємстві відсутні вільні вакансії та підприємство не має можливості надати йому на ПрАТ «Ізмаїльський винзавод» іншу посаду. Відповідно з 13.02.2013 року він буде звільнений з ПрАТ «Ізмаїльський винзавод» згідно п.1 ст. 40 КЗпП України. Наказом №09-ОК від 14.02.2013 року звільнено [PERSON], водія автонавантажувача цеху внутрішньозаводського транспорту з 14.02.2013 року за п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штатів. (а.с. 13) Пунктом 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Як роз'яснено судам в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11. 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємств, в установі, організації, чи не користувався вивільнювальний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи не попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Як вбачається з акту перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 22.02.2013 року №1517031/0201 26.09.2012 року адміністрацією виключено зі штатного розпису посаду водія автонавантажувача в цеху внутрішньозаводського транспорту з 01.10.2012 року (наказ від 26.09.2012 року №84-ок). На час скорочення просади штатна чисельність працівників підприємства становила 141,25 одиниць, кількість працівників в цеху внутрішньозаводського транспорту 3: тракторист 1, водій 1, водій автонавантажувача 1. Після видання зазначеного наказу чисельність працівників цеху внутрішньозаводського транспорту склала 3: водія 2, тракторист 1. Документів щодо введення в штатний розпис працівників внутрішньозаводського транспорту посади водія - під час перевірки не встановлено. (а.с. 194-197) Наказом від 26.12.2012 року №105 - ОК затвердженого штатний розпис з 01.01.2013 року в кількості 133,5 працівника, введено 0,5 посади зав. лабораторії, скорочено 8,5 вакантних посад; чисельність працівників внутрішньозаводського транспорту залишилась у кількості 3 одиниці: тракторист 1, водій 2. Таким чином, на підприємстві в дійсності не відбулося змін в організації виробництва і праці, зокрема, простою, скорочення чисельності або штату працівників. При поновленні [PERSON] на роботі 19.11.2012 року на посаду водія автонавантажувача зміни в штатний розпис не внесено. 05.12.2012 року адміністрацією видано наказ №101-ОК про скорочення у зв'язку з виробничою необхідністю з 13.02.2013 року посади водія автонавантажувача. В зв'язку з відмовою поставити підпис про ознайомлення, комісією підприємства зроблено запис про ознайомлення [PERSON] з (Попередженням…). 11.12.2012 року адміністрацією видано наказ №102 - ок «Про простой підприємства»: «В зв'язку з важким економічним положенням на підприємстві та в країні цілому, відсутністю замовлень на продукцію, сезонністю виробництва вин, скороченням чисельності (штату) працівників підприємства в цеху внутрішньозаводського транспорту оголошено простой з 10.12.2012 року по 14.02.2013 року. Працівникам цеху наказано на час простою на роботу не виходити, окрім виклику в разі необхідності. Бухгалтерії здійснювати нарахування заробітної плати цеху внутрішньозаводського транспорту у розмірі 2/3 тарифної ставки від встановленого працівнику окладу згідно ст. 113 КЗпП України». П.4 наказу інспектору відділу кадрів наказано ознайомити працівників цеху внутрішньозаводського транспорту з наказом під розпис та попередити кожного працівника цеху внутрішньозаводського транспорту про наступне скорочення, переводі на нижчу посаду та можливе звільнення під розпис.(п.5 наказу) З наказом під розпис ознайомлено одного [PERSON] з 3 працівників цеху. 11.12.2012 року [PERSON] зробив запис на наказі: «З наказом не згоден. Так як є інвалідом другої групи». Документів щодо виклику працівників цеху внутрішньозаводського транспорту на роботу в грудні 2012 року, січні 2013 року під час перевірки не встановлено. Без наявної структури та нового штатного розпису запроваджується скорочення штату. При цьому необхідність визначення нового штату передбачена самими наказами. Чисельність працівників внутрішньозаводського транспорту 3. На підставі вищенаведеного встановлено порушення вимог п.1 ст. 40 КЗпП України, адже згідно законодавства передбачено спочатку створити структуру, затвердити штатний розпис і тільки після цього повідомляти працівників про вивільнення. На підприємстві не забезпечувався достовірний облік виконуваної працівниками роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку, що є порушенням частини 2 ст. 30 КЗпП України. Наказу Державного комітету статистики України від 05.12.21008 року №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці». Фактично згідно табелів обліку робочого часу за листопад, грудень 2012 року, січень 2013 року працівники цеху внутрішньозаводського автотранспорту виконували норму робочого часу. Простою цеху, підприємства фактично не відбувалося. [PERSON] фактично в цей період не працював, але в табелях зазначалось, що він був присутнім на роботі. Табель обліку робочого часу за січень 2013 року відповідною особою не підписано, не затверджено. Згідно пояснень інспектора кадрів, яка виконує обов'язки бухгалтера по заробітній платі, [PERSON] в листопаді 2012 року, січні 2013 року [PERSON] до роботи не допускався, в зв'язку з простоєм цеху. Інші працівники цеху внутрішньозаводського транспорту виконували роботу, що обліковано в табелях робочого часу. Фактично в листопаді, грудні 2012 року, січні 2013 року [PERSON] було відсторонено від роботи з порушенням законодавства. Згідно ст. 46 КЗпП України відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння, відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони: в інших випадках передбачених законодавством. Документів щодо фактичного простою цеху внутрішньозаводського транспорту, підприємства, скорочення чисельності або штату під час перевірки не встановлено. Акт перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 22.02.2013 року №1517031/0201 ніким неоскаржений, що з огляду на вимоги ч.1 ст. 61 ЦПК України є обставиною яка не підлягає доказуванню. Обставини викладені в акті також підтверджуються матеріалами справи.(а.с. 9-15, а.с. 22-25, 53-58,79, 90-97) Треба також зазначити, що відповідач позивачу не запропонував іншу роботу, як це передбачено ч. 2 ст. 40 КЗпП України. Крім того, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази в підтвердження того, що позивача неможливо перевести на іншу роботу. З урахуванням вищенаведеного, суд прийшов до висновку про задоволення вимог [PERSON] в частині визнання незаконним наказу «Ізмаїльський виноробний завод» №09-ОК від 14.02. 2013 року, яким [PERSON] було звільнено з посади водія автонавантажувача цеху внутрішньозаводського транспорту з 14.02.2013 року за п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штатів, оскільки його звільнення було проведено із порушенням вимог трудового законодавства України. Позивач підлягає поновленню на роботі на посаді водія автонавантажувача цеху внутрішньозаводського транспорту. Що стосується посилання відповідача в обґрунтування своїх заперечень, що відсутності індивідуальної програми реабілітації [PERSON] на підприємстві, суд не надає оцінку даній обставині, оскільки звільнення [PERSON] було за ч.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штатів. Ст.235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Згідно з ч. 2, п.8 ч.3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, що передували звільненню, проводиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. З матеріалів справи вбачається, що в грудні 2012 року дохід позивача становив 1190,46 грн., в січні 2013 року 1195,20 грн. (останні повні два місяці, що передували звільненню) і його дохід у цей період становив 2385,66 грн. (1190,46 +1195,20), а середньоденна заробітна плата позивача складала 56,80 грн. (2385,66 / 42 робочий день грудень 2012 року і січень 2013 року). Отже, оскільки вимушений прогул позивача складає 322 робочих дня (з 14.02.2013 року по 10.06.2014 року, виходячи із диспозитивності судового процесу), то розмір заробітку середнього за час вимушеного прогулу складає 322* 56,80 грн. (середньоденна заробітна плата) 18289,60 грн. Таким чином, відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 18289,60 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно роз'яснень, які містяться в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Оскільки внаслідок незаконного звільнення порушені конституційні та трудові права позивача, видачею наказу про звільнення без законних підстав позивачу, спричинено моральну шкоду, яка виразилась у втраті нормальних життєвих зв'язків, а саме позивач був позбавлений доходу, що змусило позивача прикладати додаткових зусиль для організації свого життя, позивач згідно зі ст. 237-1 КЗпП України, має право на відшкодування моральної шкоди. З урахуванням фактичних обставин справи, враховуючи принцип розумності, достатності та справедливості, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 2000 гривень. Вирішуючи вимоги в частині стягнення витрат на правову допомогу, пов'язаних з розглядом справи, суд виходить з положень п.2 ч.2 ст.79, ст.ст.82, 88 ЦПК України, відповідно до яких, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог тощо. Стаття 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» за №4191-VІ від 20.12.2011 року передбачає, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не можуть перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Отже, аналіз наведених вище норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що з відповідачів на корить позивача могли бути стягнені витрати на правову допомогу, яка надавалася лише у судовому засіданні і за наявності належних та допустимих доказів - під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням. Згідно ст.7 Закону України «Про державний бюджет на 2013 рік» та ст.7 Закону України «Про державний бюджет на 2014 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.2013 року - 1147 грн., 40 % від зазначеної суми - 458,80 грн., з 01.12.2013 року - 1218 грн., з 01.01.2014 року - 1218 грн., 40% від зазначеної суми - 487,20 грн. Вивченням матеріалів справи судом встановлено, що представник позивача - [PERSON] приймав участь у судових засіданнях 19.04.2013 року (тривалість судового засідання 6 хв.), 24.07.2013 року (тривалість судового засідання 4 хв.), 26.09.2013 року (тривалість судового засідання 19 хв.), 24.10.2013 року (тривалість судового засідання 3 хв.), 15.11.2013 року (тривалість судового засідання 15 хв.), 06.12.2013 року (тривалість судового засідання 37 хв.), 27.12.2013 року (тривалість судового засідання 3 хв.), 24.01.2014 року (тривалість судового засідання 1 хв.), 13.03.2014 року (тривалість судового засідання 7 хв.), 16.04.2014 року (тривалість судового засідання 39 хв.), 07.05.2014 року (тривалість судового засідання 56 хв.), 10.06.2014 року (тривалість судового засідання 10 хв.), 11.06.2014 року (тривалість судового засідання 48 хв.). Таким чином, витрати на правову допомогу = х (40 % від заробітної плати) * у (час судового засідання) / 60 хв. Тобто, витрати на правову допомогу за участь у судовому засіданні 19.04.2013 року = 458,80 гривні * 6 хв. / 60 хв. = 45,88 гривень. Аналогічно розраховані витрати на правову допомогу за участь у судових засіданнях: 24.07.2013 року = 458,80 гривні * 4 хв. / 60 хв. = 30,59 грн.; 26.09.2013 року = 458,80 гривні * 19 хв. / 60 хв. = 145,29 грн., 24.10.2013 року = 458,80 гривні * 3 хв. / 60 хв. = 22,94 грн., 15.11.2013 року = 458,80 гривні * 15 хв. / 60 хв. = 38,23 грн., 06.12.2013 року = 487,20 гривні * 37 хв. / 60 хв. = 300,44 грн., 27.12.2013 року = 487,20 грн. * 3 хв. / 60 хв. = 24,36 грн., 24.01.2014 року = 487,20 грн. * 1 хв. / 60 хв. = 8,12 грн., 13.03.2014 року = 487,20 грн. * 7 хв. / 60 хв. = 56,84 грн., 16.04.2014 року = 487,20 грн. * 39 хв. / 60 хв. = 316,68 грн., 07.05.2014 року = 487,20 грн. * 56 хв. / 60 хв. = 454,72 грн., 10.06.2014 року = 487,20 грн. * 10 хв. / 60 хв. = 81,20 грн., 11.06.2014 року = 487,20 грн. * 48 хв. / 60 хв. = 389,76 грн. Отже, загальна сума судових витрат за участь у судових засіданнях 19.04.2013 року, 24.07.2013 року, 26.09.2013 року, 24.10.2013 року, 15.11.2013 року, 06.12.2013 року, 27.12.2013 року, 24.01.2014 року, 13.03.2014 року, 16.04.2014 року, 07.05.2014 року, 10.06.2014 року,11.06.2014 року становить грн. ( 45,88 + 30,59 + 145,29 + 22,94 + 38,23 + 300,44 + 24,36 + 8,12 + 56,84 + 316,68 + 454,72 + 81,20 + 389,76 грн.) = 1915,05 грн. У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача витрати на правову допомогу в сумі 1434 грн., та судовий збір на користь держави в сумі 458,80 грн.

Outcome: partial