Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-08 00:00:00

В березні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу будинку недійсним. Вказував, що йому на праві власності належав будинок [ADDRESS], який він побудував за власні кошти. Зазначав, що він є інвалідом 1 групи та має похилий вік, відповідач неодноразово пропонував йому доглядати за ним, а 28.03.2015 року його відвезли до м. Біла Церква з метою оформлення відповідних документів по догляду. Посилаючись на те, що він не читав документи, які підписував, оскільки був втомленим та вважав, що підписує договір про довічне утримання, отже вказаний правочин було вчинено під впливом помилки, позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], укладеного між ним та [PERSON], який посвідчений 28.03.2015 року приватним нотаріусом Озадовською О.М. 04.07.2016 року позивач та його представник в судовому засіданні подали заяву про уточнення позовних вимог в якій уточнили, що спірний договір купівлі-продажу було посвідчено державним нотаріусом Другої білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Мельничук М.В. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлений позов та просили його задовольнити. Позивач в судовому засіданні пояснив, що не було розмов відносно догляду за ним, а кошти за свій будинок у нотаріуса він не отримував. Представник позивача в судовому засіданні пояснила, що позивач не розумів, що підписує у нотаріуса та не було його волі укладати договір купівлі-продажу, тому цей договір укладено під впливом помилки. В судовому засіданні відповідач та його представник в задоволенні позову просили відмовити, при цьому відповідач пояснив, що познайомився з позивачем лише під час укладення договору купівлі-продажу будинку у нотаріуса. [PERSON] біля 15 хвилин ознайомлювався з договором та отримав від нього 5 тисяч доларів за продаж будинку. Під час укладення договору купівлі-продажу були присутніми також онук позивача та ріелтор. Крім того, відповідач зазначив, що сам будинок його не цікавив, йому була потрібна земельна ділянка, яку він раніше оглядав з вулиці. Заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача та його представника, а також покази свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно довідки № 260 від 06.06.2016 року Фесюрівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, [PERSON], [INFO], дійсно не зареєстрований та не проживає за адресою: [ADDRESS] з 23 травня 2015 року (а.с. 24). В матеріалах справи міститься копія договору (дублікат) купівлі-продажу житлового будинку від 28.03.2015 року, відповідно до умов якого [PERSON] (продавець) передав, а [PERSON] (покупець) прийняв за обумовлену грошову суму житловий будинок з відповідними надвірними будівлями та спорудами під [ADDRESS] (а.с. 25-27). Вказаний договір купівлі-продажу було посвідчено державним нотаріусом Другої білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Мельничук М.В. Згідно п. 6 договору, продаж житлового будинку, за домовленістю сторін, вчиняється за - 64 610 грн., які отримані продавцем від покупця в повному обсязі при посвідченні цього договору. В судовому засіданні свідок [PERSON] надала покази про те, що позивач являється її братом та проживав по сусідству. Вона знала, що він продає будинок та бачила як він вивозив своє майно. Зараз [PERSON] проживає в с. Томилівка, він казав, що продав будинок за 5 тисяч доларів. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дав покази про те, що з 2013 року він займався продажем будинку [PERSON], а відповідач [PERSON] звернувся до нього з проханням знайти будинок для купівлі. Під час укладення договору купівлі-продажу будинку у нотаріуса були присутніми позивач, відповідач, онук позивача, сестра відповідача та три помічника нотаріуса. Позивач читав примірник договору та задавав питання. Гроші за будинок в розмірі 5 тисяч доларів були передані позивачу. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що він є рідним онуком позивача. Домовленість відносно продажу будинку в с. Щербаки була завчасно. Документи на будинок були у позивача та він розумів для чого він їде до нотаріуса. Позивач погоджувався продавати будинок та отримав за нього кошти в розмірі 5 тисяч доларів. На даний час дід проживає в с. Томилівка в набагато кращих умовах ніж були в нього раніше. Під час укладання договору у нотаріуса, де також були присутніми [PERSON], [PERSON] та ріелтор [PERSON], позивачу роз'яснювали, що відбувається. Правилами ч. 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, однією з засад цивільного законодавства є свобода договору. Стаття 627 ЦК України передбачає, що сторони є вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України). Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до роз'яснень, які викладені в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст. 203 ЦК України). В силу вимог ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно роз'яснень п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9, відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Положеннями ст. 60 ЦПК України закріплено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, судом не встановлено, а позивачем та його представником в судовому засіданні не доведено, що спірний договір купівлі-продажу будинку 28 березня 2015 року було укладено позивачем під впливом помилки. Враховуючи вищевикладене та оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити. Доводи представника позивача про те, що під час укладення договору позивач вважав, що підписує договір довічного утримання, суд вважає необґрунтованими та такими, що спростовуються показами допитаних в судовому засіданні свідків.

Outcome: dismissed