Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

АТ Комерційний Банк «ПриватБанк» у лютому місяці 2021 року звернувся до суду з вимогами постановити рішення, яким стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором від 20.01.2014 року та Додаткової угоди від 21.01.2019 року у сумі 30835,85 грн., стверджуючи, що відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконала у повному обсязі: своєчасно не повернула кредитні кошти, не сплатила пеню, тому і утворилась заборгованість за договором кредиту, яка складається з простроченої заборгованості за тілом кредиту в сумі 19,49 грн., заборгованості за відсотками в сумі 9 грн. і заборгованості за пенею 30807,36 грн. У відповідності до положень ст.33 ЦПК України позов було розподілено судді Калашніковій О.І. Ухвалою суду від 25.02.2021 року позов прийнято до провадження і справу призначено до розгляду в судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін про дату, час і місце розгляду справи. До судового засідання позивач надав заяву про розгляд справи за відсутності його представника. Відповідач до суду не з`явилась, відзив (пояснення) за позовом не надала, про дату, час і місце розгляду справи сповіщалась судом у відповідності до вимог закону за місцем реєстрації. Суд вивчив матеріали справи і встановив наступне: 20.01.2014 року сторони уклали договір №SAMDN52000134834202 про надання банківських послуг на отримання кредиту та платіжної кредитної картки, шляхом підписання заяви, яка разом з Умовами та правилами надання банківських послуг (далі - Умови), Правилами користування платіжною карткою складає між сторонами кредитний договір. На підставі зазначеного договору [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом відсотків, визначених Тарифами Банку. Банк доводить, що в порушення умов договору [PERSON] не повернула у повному обсязі отримані та використані грошові кошти , внаслідок чого з дати укладання договору по 21.01.2019 року виникла заборгованість за кредитним договором в сумі 40966,85 грн. 21.01.2019 року сторони уклали додаткову угоду до кредитного договору №SAMDN52000134834202, за умовами якої Банк здійснює прощення (анулювання) частини заборгованості, що виникла з дати надання кредиту, а саме здійснює прощення: процентів 0 грн., комісії 0 грн., пені на суму 18484,45 грн., штрафів-0 грн. Сторони визначили у додатковій угоді строк повернення кредиту до 25.01.2021 року, процентну ставку у розмірі 0,01% , а також порядок погашення кредиту шляхом внесення платежів на карту № [NUMBER] наступним чином: до 21.01.2019 року - не менше ніж 3372,36 грн., надалі по 796,25 грн. щомісяця до 25 числа протягом 24 місяці. Відповідно до п.1.7 Додаткової угоди «в разі порушення Клієнтом термінів по погашенню кредиту понад 31 безперервно кредитна заборгованість є простроченою». Банк у позові стверджує, що відповідач не виконала умови додаткової умови - до 21.01.2019 року не сплатила у повному обсязі борг за кредитом, тому умови анулювання боргу за кредитом до заборгованості [PERSON] не застосовуються. У якості доказів позовних вимог Банк надав до суду додаткову угоду від 21.01.2019 року, анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 21.01.2014 року, розрахунок заборгованості за договором кредиту від 14.01.2019 року разом з графіком погашення боргу, виписки про рух грошових коштів на рахунках відповідача, відкритих у Приватбанку. Посилаючись на п.1.7 Додаткової угоди, положення ст.ст.526,530, 634,1054,1050 ЦК України, банк вимагає стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №SAMDN52000134834202 в сумі 30835,85 грн., яка складається станом на 14.01.2021 року з простроченої заборгованості за тілом кредиту в сумі 19,49 грн., заборгованості за відсотками в сумі 9 грн. і заборгованості за пенею 30807,36 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2270 грн. Суд дослідив надані до позову докази, наведені доводи і дійшов висновку, що позов Банку підлягає частковому задоволенню з наступних підстав: Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 Цивільного кодексу України). Згідно із частиною першою статті 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 Цивільного кодексу України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Як убачається з матеріалів справи, у Анкеті-заяві містяться лише анкетні дані відповідача та волевиявлення останньої на отримання кредитної картки. Відповідно до Витягу з Умов та правил надання банківських послуг банк у разі прийняття позитивного рішення випускає клієнту картку на підставі Заяви. Разом з тим, з копії Анкети-заяви неможливо встановити, яке саме рішення було прийнято банком та тип банківської картки, яку отримала відповідач: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD», у разі її отримання, а, отже, і відсоткову ставку за користування кредитом, яка безпосередньо залежить від типу банківської картки. За змістом статті 1056-1 Цивільного кодексу України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У заяві позичальника від 21.01.2014 року процентна ставка не зазначена. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім простроченого тіла кредиту, стягнути і заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитом. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року (провадження № 14-13цс19) зазначено, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 Цивільного кодексу України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (16.08.2011року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом ( 19.01.2021 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин вимоги банку про стягнення відсотків задоволенню не підлягають. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору неустойка поділяється на встановлену законом (розмір та підстави стягнення якої визначаються актами законодавства) та договірну (розмір та підстави стягнення якої визначаються сторонами в самому договорі). При цьому, у заяві від 21.01.2014 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. У додатковій угоді від 21.01.2019 року також мова про неустойку не ведеться. З наданого розрахунку не убачається за який період нарахована пеня, з якої суми розраховувалась та за яким відсотком. Натомість банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просить у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його вартості, зокрема, нараховану пеню за прострочене зобов`язання. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у виді неустойки (пені) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. У постанові від 03.07.2019 року Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог банку в частині стягнення боргу за тілом кредиту. Згідно з вимогами ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. З урахуванням викладеного вимоги банку в частині стягнення з [PERSON] боргу за кредитом в сумі 19 грн. 49 коп. підлягають задоволенню. У відповідності до положень ст.141 ЦПК України з відповідача на користь Банку підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним вимогам в сумі 908 грн.

Outcome: partial