Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-15 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» (далі - позивач, Банк) звернулось до суду з вказаним позовом про стягнення з [PERSON] (далі - відповідач) заборгованість за кредитним договором у розмірі 27 303,71 грн. Також Банк просить стягнути з відповідача судові витратив розмірі 1 921 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що відповідач з метою отримання банківських послуг звернувся до Банку та підписав заяву №б/н від 19.02.2008, за якою отримала від Банку кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок в розмірі 10 000 грн. В порушення вимог статей 526, 527, 530 ЦК України та положень Заяви, «Умов та правил надання банківських послуг» та «Тарифів Банку», які разом із заявою складають між Банком та відповідачем Договір про надання банківських послуг, що підтверджуються підписом останньої у Заяві, відповідач зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість за кредитом, яка станом на 15.07.2019 дорівнює 27 303,71 грн, а саме: 9 152,60 грн - заборгованість за тілом кредита; 6 115,15 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 9 447,69 грн - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 1 050 грн - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн; 250 грн - штраф (фіксована частина); 1 288,27 грн - штраф (процентна складова). Ухвалою суду від 09.09.2019 провадження у справі за вказаним позовом відкрито, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.58-59). 23.10.2019 від відповідача надійшов відзив на позов за змістом якого вона позов не визнає. Мотиви незгоди зводяться до того, що в заяві на отримання кредитної картки «Універсальна» з терміном пільгового періоду 30 днів вказано кредитний ліміт в розмірі 500 грн., а отже це і є розмір кредита і заява підписана на цю суму. Банком без згоди відповідача та без повідомлення неодноразово збільшувався кредитний ліміт. Станом на 31.01.2017 ліміт становив вже 12 000 грн, а з 15.12.2018 становив 0 грн. Також позивач зауважила, що штраф і пеня - це різновиди однієї і тієї ж самої неустойки, враховую норми ст.61 Конституції України та правові позиції Верховного Суду України підстави для стягнення одночасно і штрафу і пені відсутні, оскільки буде мати місце подвійна відповідальність за одне й те ж саме порушення - прострочення грошового зобов`язання, що заборонено законом (а.с.72-76). Клопотання відповідача про витребування у позивача обґрунтованого розрахунку за заявлений період із зазначенням: тіла кредиту, на який нараховуються проценти; відсоткова ставка; період нарахування; нарахована сума відсотків; загальна сума нарахованих відсотків, а також виписки з зазначеним обліком руху грошових коштів, викладене у відзиві на позов (а.с.76) задоволенню не підлягає як необґрунтоване, оскільки за приписами ст.84 ЦПК України учасник справи вправі подати клопотання про витребування доказів судом у разі неможливості самостійно надати докази, у клопотання повинно бути зазначено, зокрема вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу (ч.2 ст.84); таких обставин відповідачем не наведено. 13.11.2019 представник позивача надав суду відповідь на відзив, в якій просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та зазначає, що відповідач приєдналась до нових Умов та правил надання Банківських послуг шляхом підписання відповідної анкети-заяви від 16.01.2012. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту зазначено, що в анкеті-заяві клієнта, зазначено початкову суму кредитного ліміту, однак, умовами договору визначено, що Банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити кредитний ліміт (а.с.83-95). 18.11.2019 від відповідача надійшли заперечення на відзив, 18.12.2019 - пояснення щодо правової позиції, в яких відповідач, зокрема зазначає, що в заяві від 16.01.2012 не міститься будь-яких даних про отримання нею кредитної картки, її назви, суми встановлення кредитного ліміту та розміру процентної ставки за користування кредитом і взагалі не має ніякого відношення до отримання нею кредитної картки 19.02.2008. Не надано письмових доказів того, що вона була ознайомлена з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою та «Тарифами Банку», а надана позивачем копія Наказу №906 датована 06.03.2010 та стосується лише затвердження Умов та Правил надання банківських послуг, а не самими Умовами та правилами банківських послуг. Окрім іншого відповідач вважає укладений договір споживчого кредитування між нею та позивачем нікчемним. Також відповідач зауважує, що ні фізично, ні в електронному вигляді кредитного договору з позивачем, на який посилається останній, не існує (а.с.99-102, 112-113). 24.12.2019 до суду від позивача надійшли письмові пояснення, за якими позивач зазначає, що відповідальність клієнта наступає в момент користування кредитного ліміту - як тільки клієнт самостійно підтверджує проведення операції в рахунок ліміту шляхом введення ПІН -коду або підписання чека, саме в цей момент здійснюється перехід коштів у володіння позичальникові. Тілом кредиту є сума фактично використаних кредитних коштів клієнта, в т.ч. автоматичні (регулярні) платежі та погашенні за рахунок кредиту нараховані відсотки за рахунок кредитного ліміту. Банк зауважив, що оскільки ним надані кошти шляхом встановлення кредитного ліміту тобто укладений договір, яким ніким не оспорений, отже всі законні підстави для стягнення боргу з відповідача, а останнім не надано доказів на підтвердження погашення спірної суми кредитної заборгованості. Позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання 16.01.2020 не прибув, клопотання про відкладення не надіслав, про поважність причини неявки в судове засідання не повідомив, надавши пояснення, в яких позов просить задовольнити. Відповідач в судовому засіданні 16.01.2020 проти задоволення вимог заперечувала, зазначила, що дійсно підписувала заяву від 19.02.2008, довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та заяву-анкету від 16.01.2012, але їх зміст ніяк не пов`язувала між собою, кредит намагалась виплачувати, але влітку 2018 р. припинила внесення коштів боргу, тому що не розуміла відкіля береться борг та чому банк їй постійно зазначає про необхідність погашення заборгованості. З Умовами та правилами надання банківських послуг банк її не ознайомлював. Враховуючи приписи ст.223 ЦПК України та відсутність заяви позивача про відкладення судового засідання і про поважність причин неявки представника банку до суду, оскільки позивач був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутністю представника позивача на підставі наданих ним доказів. Фактичні обставини справи, встановлені судом. 19.02.2008 відповідачем з метою отримання кредитної картки заповнена та підписана заява, за змістом якої підписант погоджується з тим, що така заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та правила надання банківських послуг, а також Тарифами складає між відповідачем та банком договір надання банківських послуг. Крім того, за змістом вказаної заяви відповідачем, як бажану банківську послугу, відмічені: - кредитка «Універсальна»; - «30 днів пільгового періоду»; - з базовою процентною ставкою по кредиту, що дорівнює 3% в місяць на залишок заборгованості (а.с.12). До Заяви Банк додав Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку Ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщений на сайті: https://privatbank.ua/terms/» (а.с.13-28). 16.01.2012 відповідачем підписана анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с.93). Відповідно до довідки Банку відповідачу в межах підписаного кредитного договору №б/н були видані такі кредитні картки: [NUMBER] терміном дії 01/12; [NUMBER] терміном дії 11/15; [NUMBER] терміном дії 06/15; [NUMBER] терміном дії 04/18; [NUMBER] терміном дії 10/21 (дата відкриття 09.10.2017); [NUMBER] терміном дії 10/21(дата відкриття 30.05.2018) (а.с 45). Відповідно до довідки Банку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на відповідача (договір б/н), останній було встановлено максимальний кредитний ліміт 12000 грн., який з 15.12.2018 став дорівнювати 0 (а.с.46). За випискою з карткового рахунку відповідача за період з 19.02.2008 по 15.07.2019 відповідач користувався кредитними коштами Банку, послугою переведення в свою «Копилку» - «округлення залишку по карті до 10 грн», а також з 28.11.2016 за допомогою кредитної картки [NUMBER] скористався сервісом «Оплата частинами, покупка товару» (а.с.47-54). Станом на 15.07.2019 заборгованість відповідача перед Банком відповідно до розрахунку заборгованості за договором №б/н від 19.02.2008 дорівнює 27 303,71 грн, а саме: 9152,60 грн - заборгованість за тілом кредита; 6115,15 грн - заборгованість за простроченим тілом кредита; 9447,69 грн - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 1050 грн - заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн; 1538,27 грн - штраф заборгованість по судовим штрафам (а.с.8-11). Вирішуючи заявлений спір, суд виходить з таких норм права. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Приписами ч.1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Враховуючи учасників та предмет правовідносин з приводу отримання клієнтами банківських послуг, умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України є підстави вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою ст.551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив окрім тіла кредиту (15 267,75 грн), стягнути складові його повної вартості - пеню (9447,69 грн + 1050 грн) та штраф (250 грн+ 1288,27 грн). Обґрунтовуючи право вимоги в частині нарахованих сум пені та штрафів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором станом на 15.07.2019 послався на заяву від 19.02.2008, довідку про умови кредитування з використанням кредитки від 19.02.2008, анкету-заяву від 16.01.2012, Умови та правила надання банківських послуг. Суд відмічає, що в заяві від 19.02.2008 відсутні посилання на Довідку про умови кредитування з використанням кредитки, якою визначені порядок, розмір та умови внесення процентів, сплати пені та штрафів, як і зміст самої Довідки про умови кредитування з використанням кредитки, підписаної 19.02.2008 відповідачем, не дозволяє дійти висновку, що вона має відношення до заяви, підписаної позивачем 19.02.2008, що дозволило б відповідну Довідку вважати належним доказом на підтвердження узгодження банком та відповідачем порядку, розміру та умов внесення процентів, сплати пені та штрафів за користування кредитним лімітом, отриманим відповідачем на підставі заяви від 19.02.2008. Підстави для врахування судом Анкети-заяви, підписаної відповідачем 16.01.2012, при вирішенні позову про стягнення заборгованості за кредитом за заявою від 19.02.2008, відсутні, оскільки вона не містить будь-яких ознак, відміток, які дозволяли б ідентифікувати таку анкету - заяву від 16.01.2012 як Додаток до договору б/н від 19.02.2008; доводи відповідача про те, що на підставі анкети - заяви від 16.01.2012 їй була видана картка для зарахування державних соціальних виплат, що виплачувались у зв`язку із народженням дитини - позивачем не спростовані. Витягом з Умов та правил надання банківських послуг, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення та інші умови. Разом з тим, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що саме ці умови та правила розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву від 19.02.2008. Суд зауважує, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України, за якими договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим Банком, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з умов та правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві від 19.02.2008 домовленості сторін про сплату відсотків та пені, надані банком умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Суд відмічає, що в заяві від 19.02.2008 умови договору про встановлення відповідальності у вигляді пені та штрафу як процентної складової - відсутні. За змістом вказаної заяви при порушенні позичальником строків платежів з будь-якого з грошових зобов`язань більше ніж на 120 днів позичальник зобов`язаний сплатити штраф в розмірі 250 грн та 5 % від суми позову (а.с.12). В судовому засіданні відповідачем визнано, даними виписки по особовому рахунку відповідача, наданою банком, підтверджується, що відповідачем не своєчасно вносились кошти на погашення зобов`язань за кредитним лімітом за заявою від 19.02.2008, а після липня 2018 року відповідач взагалі припинила виконання своїх кредитних зобов`язань, у зв`язку з чим з карткового рахунку відповідача відбувалось списання коштів на погашення нарахованої за порушення строків виконання грошових зобов`язань пені. За приписами ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Приписами ч.1 ст.625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Водночас, положеннями ст.61 Конституції України визначено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до ст.549 Цивільного кодексу України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Відповідно до ст.549 Цивільного кодексу України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 21.10.2015 № 6-2003цс15. З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача спірної суми заборгованості з пені та штрафів. Разом з тим, позовні вимоги Банку про стягнення 9152,60 грн - заборгованість за тілом кредиту та 6115,15 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту підлягають задоволенню, так як отримання відповідачем кредитного ліміту на платіжну картку, а також користування відповідачем платною послугою «оплата частинами, покупка товару» з використанням такого інструмента як платіжна кратка, за заявою б/н від 19.02.2008, а також наявність з боку відповідача невиконання зобов`язань за користування кредитними коштами, підтверджується випискою по особовому рахунку відповідача та не спростовано належним чином останньою. Суд зауважує, що відповідачем не надані належні та допустимі докази на спростування розміру заборгованості з тіла кредиту (в тому числі простроченому), в тому числі як такої, що виникла у зв`язку із використанням відповідачем послуги «Оплата частинами», що має платний характер, підтвердження надання нею згоди на отримання такої послуги як «оплата частинами» підтверджено відповідачем в судовому засіданні 16.01.2020. Згідно зі статтями 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Приписами ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» визначено відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством, або власник відповідно до законодавства та установчих документів. Для забезпечення ведення бухгалтерського обліку підприємство самостійно з дотриманням вимог цього Закону обирає форми його організації: введення до штату підприємства посади бухгалтера або створення бухгалтерської служби на чолі з головним бухгалтером; користування послугами спеціаліста з бухгалтерського обліку, зареєстрованого як підприємець, який здійснює підприємницьку діяльність без створення юридичної особи; ведення на договірних засадах бухгалтерського обліку централізованою бухгалтерією або підприємством, суб`єктом підприємницької діяльності, самозайнятою особою, що провадять діяльність у сфері бухгалтерського обліку та/або аудиторської діяльності; самостійне ведення бухгалтерського обліку та складання звітності безпосередньо власником або керівником підприємства. Згідно з п.57 та п.59 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України 04.07.2018 № 75, інформація, що міститься в прийнятих для обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Банк обов`язково має складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри: 1) особові рахунки та виписки з них; 2) аналітичні рахунки з обліку внутрішньобанківських операцій; 3) книги реєстрації відкритих рахунків; 4) оборотно-сальдовий баланс/оборотно-сальдову відомість. При цьому суд зауважує, що приписи згаданого Положення №75 не містять вимоги про наявність в реквізитах регістрів аналітичного обліку особистого підпису клієнта. Враховуючи наведене, суд зазначає, що виписка з особового рахунку є регістром аналітичного обліку, тобто внутрішнім первинним документом банку, а отже є належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом по справі. У вказаній виписці зазначені всі операції із зняття грошових коштів та погашення заборгованості, а також розмір нарахованих відсотків та пені за порушення зобов`язання. Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Одночасно суд вважає за необхідне зауважити, що хоча за даними виписки з особового рахунку відповідача, умови кредитування виконувались останнім в тому числі і в частині оплати процентів та пені, підстави для твердження про визнання відповідачем розміру таких процентів та пені відсутні, оскільки позивачем не надано суду доказів, що відповідач усвідомлював методику зарахування коштів, наданих ним на погашення заборгованості. Також суд враховує, що Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», заява №63566/00). На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам. Позивач звернувся з позовом про стягнення 27303,71 грн, задоволено позов в сумі 15 267,75 грн, що складає 56 %; судовий збір сплачений позивачем при подачі позову, дорівнює 1 921 грн. Отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума в розмірі 1075,75 грн (56% від 1921 грн).

Outcome: partial