Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

В березні 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачки та третьої особи про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 23 червня 1999 року вона із своїм чоловіком [PERSON] надали відповідачці позику в розмірі 5800 доларів США, яких остання зобов'язалася повернути в строк до дванадцяти місяців. На підтвердження укладеного договору позики відповідачка надала відповідну розписку. В 2000 році відповідачка повернула частину позичених коштів на загальну суму 1500 доларів США. Однак, відповідачка свої зобов'язання щодо повного повернення отриманої позики по сьогоднішній день не виконала. У зв'язку з тим, що відповідачка у добровільному порядку борг не повертає, просила стягнути з неї в примусовому порядку частину неповернутої суми позики в розмірі 4300 доларів США. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав в повному обсязі та просив задовольнити заявлені вимоги. Третя особа без самостійних вимог [PERSON] в судовому засіданні позов визнав та пояснив, що є чоловіком позивачки. 23 червня 1999 року вони надали відповідачці позику в розмірі 5800 доларів США, яких остання зобов'язалася повернути протягом 12 місяців з моменту отримання. В 2000 році відповідачка повернула частину коштів, однак 4300 доларів США не повернула по сьогоднішній день. Представник відповідача позов не визнав та пояснив, що відповідачка насправді будь-яку позику від позивачки не отримала, а написала боргову розписку під тиском та погрозами фізичної розправи. Крім цього, на сьогоднішній день сплинув строк позовної давності, наслідки якого представник відповідача просив застосувати та відмовити у позові. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, третьої особи та дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право звернувся до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та її чоловік [PERSON] надали відповідачці [PERSON] позику в сумі 5800 доларів США, що підтверджується письмовою розпискою останньої від 23 червня 1999 року. В 2000 році відповідачка частково повернула позивачці суму позики на загальну суму 1500 доларів США, що підтверджується відповідними відмітками позивачки у розписці, які посвідчені працівником Зеленогайської сільської ради Новоселицького району. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй Постанові від 18 вересня 2012 року за № 6-63цс13. Зазначена Постанова прийнята з підстав передбачених п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, а тому висновки викладені в ній є обов'язковими для всіх судів України (ч.2 ст. 214, ч.1 ст.360-7 ЦПК України). За змістом ст. 374 ЦК УРСР в редакції 1963 року, діючого на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Статтею 161 ЦК УРСР передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускається, за винятком випадків, передбачених законом (ст. 162 ЦК УРСР). Дослідженням оригіналу письмової розписки відповідачки від 23 червня 1999 року з'ясовано, що [PERSON] зобов'язалася повернути позивачці або її чоловікові суму позики протягом 12 місяців з моменту її отримання, тобто до 23 червня 2000 року. Та обставина, що відповідачка мала повернути отриману позику протягом 12 місяців з часу її отримання також була підтверджена в судовому засіданні третьою особою [PERSON]. За вказаних обставин, суд вважає безпідставними твердження представника позивачки, що у зобов'язальних правовідносинах між сторонами фактично не встановлений строк його зобов'язання, а тому він має бути визначений моментом витребування (ст. 165 ЦК УРСР). Також, суд вважає безпідставними посилання сторони відповідачки про те, що [PERSON] написала боргову розписку під тиском та погрозами фізичної розправи з боку позивачки та її чоловіка, оскільки такі обставини не доведені належними та допустимими доказами. Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, перебіг якої відповідно до ст. 76 ЦК УРСР починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Згідно ст. 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. У відповідності до ст. 79 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності переривається пред'явленням позову в установленому порядку. По спорах, в яких однією або обома сторонами є громадяни, перебіг строку позовної давності переривається також вчиненням зобов'язаною особою дій, що свідчать про визнання боргу. Після перериву перебіг строку позовної давності починається спочатку; час, що минув до перериву, до нового строку не зараховується. Оскільки, сторони передбачили у письмовій розписці від 23 червня 1999 року строк повернення позики, а саме 12 місяців з моменту її отримання, то строк позовної давності починається від дня, коли позивачка довідалася про порушення свого права, тобто з 24 червня 2000 року. Зважаючи на те, що в 2000 році відповідачка частинами повернула позивачці суму позики на загальну суму 1500 доларів США, тим самим вона вчинила дії, що свідчать про визнання боргу, а тому в порядку ч. 2 ст. 79 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності був перерваний. Останнє повернення частини боргу позивачці в сумі 500 доларів мало місце 08 грудня 2000 року, а тому строк позовної давності у три роки розпочався спочатку та сплинув 09 грудня 2003 року. Відповідно до ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Згідно п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Позивачка звернулася до суду з даним позовом про стягнення заборгованості за договором позики з відповідачки 22 березня 2017 року, тим самим позовна давність тривалістю в три роки з часу переривання строку позовної давності пропущена. Будь-яких доказів, які свідчать про поважність причин пропуску строку позовної давності, суду не було надано. Враховуючи, що представником відповідачки заявлено про застосування позовної давності до даних правовідносин, то у задоволенні позову слід відмовити у зв'язку із пропуском строку позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України вжиті заходи забезпечення позову ухвалою Новоселицького районного суду від 30 березня 2017 року у виді накладення арешту на нерухоме майно [PERSON] підлягають скасуванню. На підставі ст.ст. 71, 75, 76, 79, 80, 161, 162, 374 ЦК УРСР, п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, суд

Outcome: dismissed