Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-11 00:00:00

В березні 2015 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» та [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між відповідачами [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», 16 травня 2008 року укладено Кредитний договір №177/П/73/2008-840 про надання кредиту. В забезпечення виконання кредитних зобов'язань відповідача [PERSON], між ним та відповідачем Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», 16 травня 2008 року було також укладено іпотечний договір, відповідно до якого відповідач [PERSON] передав банку в іпотеку майно, а саме земельну ділянку загальною площею 0,1499 га, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер земельної ділянки - [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Позивач вважає, що вищевказаний договір іпотеки укладений з істотними порушенням норм матеріального права, а саме: не було надано згоду позивача на укладення іпотечного договору, предметом якого є земельна ділянка, що спричинило порушення вимог ст. 65 СК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 203, 215, 369, 578 ЦК України, а тому має бути визнаний судом недійсним. Посилаючись на вищевикладене та норми закону, позивач просила суд: іпотечний договір від 16.05.2008 року, укладений між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «КБ «Надра», визнати недійсним. Представник позивача в судове засідання не з»явився. Надала заяву про слухання справи у її відсутність. Позовні вимоги підтримала, проси суд задовольнити. Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк « Надра» в судове засідання не з»явився. Повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Відповідач [PERSON] судове засідання не з»явився, надав до суду заяву про слухання справи за його відсутності. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст. 202 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є дією особи, спрямованої на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 2 ст. 202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Ст. 203 ЦК України передбачено: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Ст. 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ч.1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Судом встановлено, що рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 06 грудня 2010 року у справі за №2о-65 (2010 р.) було встановлено факт проживання однією сім'єю позивача та відповідача [PERSON] з квітня 2005 року. Рішення набрало законної сили. Таким чином, на момент укладення іпотечного договору, на 16 травня 2008 року, позивач та відповідач [PERSON] проживали однією сім'єю. Таким чином, земельна ділянка загальною площею 0,1499 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер земельної ділянки - [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS], яка є предметом іпотеки, була набута за період спільного проживання позивача та відповідача [PERSON] Відповідно до ст. 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Глава 8 Сімейного кодексу України встановлює правове регулювання права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За правилами ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до статті 578 ЦК України, майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників. Відповідно до статті 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Такі ж вимоги містяться у ч. 2 статті 6 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Згідно п. 44 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 р. №20/5, яка діяла на момент укладення та посвідчення Іпотечного договору від 16.05.2008 року, правочини щодо належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна, які потребують обов'язкового нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також правочини щодо іншого цінного майна можуть бути посвідчені нотаріусом при наявності письмової згоди другого з подружжя. Справжність підпису на заяві другого з подружжя про згоду на укладення такої угоди повинна бути засвідчена в нотаріальному порядку. Отже, у даному разі для укладення Іпотечного договору необхідно було отримати письмову, нотаріально посвідчену згоду позивача. Про наявність такої згоди зазначається в Іпотечному договорі, який підлягає нотаріальному посвідченню, а копія такої заяви залишається у нотаріальній справі, яка зберігається в нотаріуса. Проте, як видно із тексту оскаржуваного договору, такої згоди від позивача отримано не було, що є порушенням прав позивача як співвласника нерухомого майна та є свідченням того, що іпотечний договір був укладений з порушенням норм цивільного законодавства. Оскільки позивачем як співвласником майна не було надано згоду на укладення правочину щодо спільного майна, то іпотечний договір не відповідає вимогам статті 203 ЦК України, яка передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а отже, на підставі ст. 215 ЦК України повинен бути визнаний судом недійсним. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. №9, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до п. 6 Розділу «Спори щодо визнання правочинів недійсними» Висновків Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за I півріччя 2012 р., за змістом частин 1, 3 ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Позивач є такою заінтересованою особою, оскільки її права були порушені під час укладення іпотечного договору з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону про іпотеку, в редакції на момент укладення іпотечного договору, предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: 1) нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; 2) нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; 3) нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Згідно до ч. 2 ст. 5 Закону про іпотеку, предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність нерухомого майна у майбутньому. Згідно з ч. 1 ст. 125 Земельного кодексу України в редакції, яка була чинною в період часу з дня укладення іпотечного договору до 1 травня 2009 року, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникало після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчував право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. На момент укладення іпотечного договору 16.05.2008 р. земельна ділянка, яка є предметом іпотеки, не належала ні іпотекодавцю, ні позивачу на праві власності, оскільки державна реєстрація права власності на цю земельну ділянку за ними не здійснювалася. Відповідно до статті 190 ЦК України, майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Що стосується посилання представника банку на те, що в анкеті-заяві, яку нібито підписав відповідач [PERSON] для надання кредиту, у якій він зазначив «холост», то банк не довів цю обставину, оскільки відповідач [PERSON] заперечував факт підписання ним такої анкети і з метою довести це просив суд витребувати він банку оригінал анкети та призначити почеркознавчу з питання належності йому підпису на анкеті. Суд витребовував оригінал анкети. Проте банк оригінал анкети суду не надав, у зв'язку з чим призначити проведення експертизи неможливо. Відповідно до статті 146 ЦПК України, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Враховуючи ухилення банку від надання оригіналу анкети для проведення експертизи, суд не може вважати доведеним факт підписання відповідачем [PERSON] анкети-заяви та зазначення ним відомостей про те, що він не перебуває у шлюбі. Крім того, суд враховує, що [PERSON] інформував банк про те, що проживає разом з цивільною дружиною та її матір»ю, оскільки такі відомості зазначені у пункті 14 «резюме», яке надавалося до банку до укладення кредитного договору та договору іпотеки, оскільки [PERSON] було надано суду примірник «резюме» з відміткою банку, - «мокрим» відтиском штампу банку. Як пояснив [PERSON], даний приміник був повернений йому банком випадково поштою у конверті разом з іншою документацією. Згідно положень ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодний доказ у справі не має для суду наперед встановленого значення. Згідно змісту оспорюваного договору, в іпотеку передана земельна ділянка без письмової нотаріально посвідченої згоди позивача, яка мала на неї майнові права, а отже іпотечний договір суперечить вимогам ст. 65 СК України, ст. 6 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 203, 215, 369, 578 ЦК України. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі. Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст.ст. 15, 16, 202-204, 215, 319, 321 ЦК України,

Outcome: approved