Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому просить: стягнути із відповідача на користь АТ «КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг без номера від 04.04.2012 у розмірі 114422.46 грн., а також судові витрати у розмірі 2102.00 грн. На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідач звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписала заяву без номера від 04.04.2012. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті складає між ними Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Відповідач ознайомлена із Умовами та правилами надання банківських послуг, що діяли станом на момент підписання анкети-заяви, що підтверджується підписом відповідача у анкеті-заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ «КБ Приватбанк», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі. Також, одночасно із вищезазначеним свідченням приєднання до угоди відповідача, дія Договору підтверджується фактом користування відповідачем картковим рахунком та використання кредитних коштів. Виконання відповідачем договору вбачається також із виписки по рахунку та розрахунку заборгованості, де зазначені операції щодо використання кредитного ліміту, операції щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за їх користування. Отже, підписавши заяву, між сторонами, у відповідності до ст.634 ЦК України, був укладений Договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку та кредитного договору. АТ «КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за Договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачеві можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач зобов`язалася повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору, а також здійснювати погашення кредиту та процентів внесенням коштів на кредитний рахунок у розмірі не менше мінімального обов`язкового платежу. Відповідач не надала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором та підтверджується випискою по рахунку. У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 03.05.2020 має заборгованість 114422.46 грн., яка складається з наступного: 75536.28 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч.: 0.00 грн. заборгованість за поточним тілом кредита; 75536.28 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 15790,64 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625; 17170 грн. - нарахована пеня; 0,00 грн. - нараховано комісії, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500.00 грн. - штраф (фіксована частина); 5424.88 грн. - штраф (процентна складова). На даний час відповідач продовжує ухилятися від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за кредитним договором, що є порушенням законних прав та інтересів позивача. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву за вхід.№4158 від 15.07.2020 (а.с.69), в якій просив справу розглянути у його відсутність. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Покоєвич А.О., який діє на підставі Ордеру серії АІ №1046592 від 28.07.2020 (а.с.86) у судове засідання не з`явилися. 07.08.2020 за вхід.№4688 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначено, що між позивачем та відповідачкою був укладений кредитний договір без номера від 04.04.2012. Відповідно до розрахунків, наданих банком, розмір кредиту становить 25000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 43,20% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Банк у позовній заяві навіть не вказує, що відповідач отримала кредит в сумі 25000 грн., це видно з розрахунків. У позовній заяві зазначена лише сума заборгованості, що дорівнює 114422,46 грн. З дня виникнення заборгованості, вказаної у розрахунках банку, тобто з 28.05.2015 по кінцевий день розрахунків, тобто по 03.05.2020 пройшло майже 5 років. З вищезазначеного виходить дуже грубий контр-розрахунок по даному кредитному договору: період з 28.05.2015 по 03.05.2020 = 5 років або 60 місяців під 43,20%/рік або 3,60%/місяць. Тіло 25000 гривень * 43,20% = 10800 грн.%/рік*5 років = 54000 гривень за 5 років. 10800грн.%/рік/ 12 місяців = 900 грн./місяць. Отже, загальна сума відсотків за весь період розрахунку становить 54000 гривень. Тобто, банк мав нарахувати відсотки в сумі 54000 гривень, а отже і заборгованість не може фізично бути більшою за цю суму. Тіло кредиту 25000 грн. + 54000 грн. відсотків = 79000 гривень - вся сума, яку повинен повернути боржник банку, але за умови врахування внесених проплат за кредитним договором, сума яких становить 181349,70 грн. У розрахунках банку, а саме у колонці «Сума погашення за наданим кредитом» вказано, що відповідач сплатила банку грошові кошти в сумі 181349,70 грн. Отже, беручи до уваги тільки позовну заяву і додані в ній розрахунки, різниця між сплаченою сумою та залишком заборгованості становить переплату у розмірі 102349,70 грн., а не заборгованість у розмірі 114422,46 грн., які вимагає банк. Також відповідно до розрахунку заборгованості видно те, що відповідач вже давно сплатила всю суму заборгованості, а банк досі продовжує нараховувати відсотки і штрафи. Навіть грубо підрахувавши і так видно, що банк відсотки по даній справі значно завищив у свою сторону та нарахував з порушенням вимог закону. Банк умисно сприяв збільшенню розмірів збитку, а саме тим, що незаконно нараховував пеню та штрафні санкції на кредит, який не відповідає розміру, що вказаний в договорі без номеру від 10.02.2011 та не вірних розрахунків відсотків по кредиту. У розрахунках, доданих банком до позовної заяви, у колонці «сума погашення за наданим кредитом» деякі суми є приховані, вказані наступним чином «###», тому неможливо чітко підрахувати всі проплати, зроблені відповідачем по даному кредитному договору. Звідси видно, що розрахунки є неповними та необґрунтованими, а банк намагається приховати інформацію щодо погашення даного кредитного договору. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору. Наслідком недодержання письмової форми кредитного договору є неможливість погодження ціни договору. Відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Незаконним є підключення послуги «Миттєва розстрочка», про яку зазначено в розрахунках банку, і яку банк вважав як підключену у даному кредитному договорі. Відповідач не надавала згоду на послугу «Миттєва розстрочка» та не ознайомлювалась з її умовами. У матеріалах справи відсутній підпис відповідачки щодо погодження даної послуги. Тобто, вона була застосована без відома та згоди відповідача. Вважає, що банк в односторонньому порядку змінив умови кредитного договору, про що не повідомив відповідача. Розмір заборгованості за кредитом та заборгованості по процентам, відповідно до позовної заяви - 91326,92 грн., перевищує розмір дозволений згідно ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Цільове призначення кредиту за даним кредитним договором визначено як - на споживчі цілі. Тобто, даний кредит є споживчим, а тому на дані правовідносини розповсюджується норми ЗУ «Про захист прав споживачів». В даному випадку тіло кредиту 25000 грн., сума компенсації (штрафів) не повинна була бути 50%, що дорівнює 12500 грн. Однак позивач неправомірно збільшив суму заборгованості у більше ніж 7 разів. Тому тут мають місце фінансові махінації. За порушення позичальником строків виконання зобов`язань за кредитним договором Банком одночасно нараховані 3 види штрафів, зокрема, це 17170,66 грн. - пеня, 500 грн. - фіксований штраф, 5424,88 грн. - штраф за процентами, що є порушенням Конституції України. Таким чином, просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Заяви, клопотання: клопотання представника позивача про розгляд справи за відсутності позивача (а.с.69); клопотання представника позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.70), заявка про отримання процесуальних документів в електронному вигляді (а.с.71); клопотання представника відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження (а.с.84-85); відзив на позовну заяву (а.с.95-100). Інші процесуальні дії у справі: відкриття провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.78-81); задоволення клопотання представника відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначення підготовчого засідання (а.с.89-92); закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду по суті (а.с.109-110), про що постановлено ухвали окремими процесуальними документами. Судом встановлені такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини: Із досліджених судом письмових доказів, що є у справі - копії розрахунку заборгованості за договором без номера від 04.04.2012 року (а.с.7-30) судом встановлено, відповідачка станом на 30.11.2019 погасила заборгованість за поточним тілом кредиту на загальну суму 181349,70 грн., загальна заборгованість за наданим кредитом становила 92706,94. Заборгованість станом на 03.05.2020 становила 114422,46 грн. Із копії довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на [PERSON] (а.с.31) судом встановлено, що кредитний ліміт збільшено до 25000 гривень. Із копії довідки (а.с.32) судом встановлено, що між сторонами був підписаний кредитний договір за яким було надано кредитні картки. Із копії анкети-заяви (а.с.33) судом встановлено, що в ній зазначено прізвище, ім`я та по батькові відповідачки і підписана вона 04.04.2012. Із Витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.34) та Витягу з Умов та правил надання банківських послуг (а.с.35-59) вбачається порядок та умови кредитування у Приватбанку. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, приходить до наступних висновків: Чинним процесуальним законодавством встановлено вимоги, за умови дотримання яких докази є допустимими, при цьому обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Окремим положенням ст.95 ЦПК України визначено особливості використання як засобів доказування письмових доказів (копій та оригіналів). Важливою вимогою використання копії письмового доказу як допустимого доказу у справі є її належне посвідчення. Матеріалами справи підтверджено, що копії письмових доказів, зокрема копія Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витягу з Умов та правил надання банківський послуг (а.с.34-59), не засвідчена в установленому законом порядку, що унеможливлює її використання на підтвердження обставин, що входять до предмету доказування у цій справі. Тому, суд зазначені письмові докази до уваги не бере. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 04 квітня 2012 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник, і заборгованість за яким - поточним тілом кредиту відсутня, а присутня заборгованість за простроченим тілом кредиту), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором (а.с.7-30), посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяги з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження N 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (04.04.2012) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (15.07.2020), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15). Суд зазначає, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору. Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява №28342/95, §61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява №76943/11, §123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява №17862/91, §31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява №20372/11, §65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява №20166/92, §36). Дана правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 року справа №342/180/17. Суд вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 04 квітня 2012 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону N 1023-ХІІ споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року №543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] , АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону N1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Тому, із врахуванням вище викладеного, а також застосуванням Постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року справа №342/180/17, суд має підстави для відмови у позові. При вирішення питання про судові витрати, суд,

Outcome: dismissed