Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-06 00:00:00

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом в якому вказано, що 19.08.2011р. між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем [PERSON] шляхом підписання заяви укладено кредитний договір № б/н, за яким Банк надав відповідачу кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В позовній заяві АТ КБ «ПРИВАТБАНК» стверджує, що у зв`язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору та неналежного виконання зобов`язання, утворилася заборгованість по кредиту, яка станом на 21.02.2019 р. склала 121 631,65 грн., з яких: 5320,00 грн.- заборгованість за кредитом; 116311,65 грн. - заборгованість по процентам за користуванням кредитом з 19.08.2011 по 01.10.2018. Позивач просив суд стягнути на свою користь з [PERSON] заборгованість по кредитному договору № б/н від 19.08.2011 р. у розмірі 121 631,65 грн. та судові витрати за сплачений судовий збір в розмірі 1921,00 грн. Ухвалою судді від 18.03.2019 року дану справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (без виклику) за наявними у справі матеріалами. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін. 01.04.2019 р. представником позивача Прасоловим І.В. надано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач не визнає позовну заяву в повному обсязі у зв`язку із пропуском строку звернення з даною позовною заявою до суду, оскільки [PERSON] припинив сплачувати кредит з 2015 р., а позивач звернувся з метою захисту його порушених прав лише 25.02.2019 р., тобто із пропуском трирічного строку для звернення до суду, що слідує і із роз`яснення пункту 31 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», де зазначено, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Клопотання про продовження чи поновлення позовної давності позивачем разом із позовом не було подано. Тому, представник позивача у відзиві просив відмовити у задоволенні позовних вимог через сплив строків позовної давності. Представником позивача Гаренко Н.В. було надано відповідь на відзив відповідача, в якому зазначено, що посилання відповідача на те, що наданий йому кредит № б/н від 19.08.2019 р. є споживчим - необґрунтовані, так як в даному випадку грошові кошти надавалися у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, у той час коли споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком) споживачеві на придбання продукції. Також представником позивача зазначено, що відповідно до даного договору № б/н від 19.08.2011 р. відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обов`язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки. Також Гаренко Н .В. зазначено, що Верховний Суд України в своїх постановах, а саме: 19.03.2014 р. (справа №6-14цс 14 ) та 18.06.2014 р. (справа №6-61цс 14 ) наголошував, що «відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору». Строк дії випущеної картки до останнього дня 05.2017 р., позивач же звернувся до суду з позовом 06.03.2019 р., тобто до спливу строку позовної давності. Тому представник позивача Гаренко Н.В. просила позов задовольнити в повному обсязі. Беручи до уваги, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. Як слідує з матеріалів справи, 19.08.2011р. відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» і отримав кредит у розмірі 5 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В ст. 530 ЦК України вказано, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) зобов`язання його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як підтверджується матеріалами справи, банк виконав зобов`язання, надавши відповідачу кредит. Як вбачається з розрахунку заборгованості відповідач порушував графік погашення заборгованості, кредит вчасно не сплачував та внаслідок чого виникла заборгованість. Позивач визначив розмір заборгованості, виходячи з вказаного вище розрахунку, яка станом на 21.02.2019 р. склала 121631,65 грн., з яких: 5320,00 грн.- заборгованість за кредитом; 116311,65 грн. - заборгованість по процентам за користуванням кредитом з 19.08.2011 по 01.10.2018. Позивач, з посиланням на положення ч. 1 ст. 634 ЦК України, зазначає, що сторони керувалися при укладенні договору даною нормою, яка передбачає, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. З цього приводу суд зазначає наступне. Велика Палата Верховного Суду (постанова від 03 липня 2019 року, справа №342/180/17, провадження № 14-131цс19) вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. З урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, яка висвітлена у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та стосується необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. В разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Укладений між сторонами кредитний договір № б/н від 19.08.2011 р. у вигляді заяви, підписаної сторонами, не містить умов про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, процентна ставка не зазначена. Дана заява не містить і строку повернення кредиту (користування ним), однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, а також вимоги ч.2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому суд приходить до переконання, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. За таких обставин відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Тому слід відмовити у задоволенні позову про стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користуванням кредитом з 19.08.2011 по 01.10.2018 в сумі 116311,65 грн. у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу. Наведене вище узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду під час розгляду справи №342/180/17, провадження № 14-131цс19, висловленими в постанові від 03 липня 2019 року. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, суд зазначає про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог і стягнення в примусовому порядку з відповідача отриманого ним та непогашеного тіла кредиту в розмірі 5320,00 грн., а в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими і підлягають до часткового задоволення. Щодо вимог відповідача про застосування до даного спору строків позовної давності суд прийшов до висновку про необхідність відмовити в їх задоволенні враховуючи наступне. Відповідно до п.11 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування», споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Судом встановлено, що анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, яку підписав відповідач 19.08.2011р. в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та отримав платіжну картку кредитку «Універсальна» не є споживчим кредитом, оскільки відповідно до п. 1.1.1.45 Умов та Правил надання банківських послуг, кредит (кредитна лінія, кредитний ліміт) - розмір грошових коштів, наданих банком клієнту на строк вказаний в договорі, на умовах платності та повернення. Тобто, в конкретних правовідносинах, кредит не надавався для придбання товарів (робіт та послуг), а тому неможливо використати в даному випадку пункт 31 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» та застосувати до даних правовідносин строк позовної давності, початок перебігу яких, на думку представника відповідача, слід вираховувати з дня припинення відповідачем у 2015 році сплачувати кредит. Кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки. В Постановах Верховного Суду України від 19.03.2014 р. (справа №6-14цс 14) та від 18.06.2014 р. (справа №6-61цс 14 ) зазначено, що «Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору». Відповідно до Правил користування карткою строк дії картки вказано на лицевій стороні картки (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. А оскільки строк випущеної картки клієнта [PERSON] згідно кредитного договору №б/н від 19.08.2011 р. до останнього дня, відповідно до довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про видачу кредитних карт №30.1.0.0/2-20190307 РВ0000000214 від 08.04.2019 р., складає 05.2017 року, а позивач звернувся до суду з даним позовом 06.03.2019 р., суд вважає, що останнім не пропущено строк позовної давності для звернення до суду в даних правовідносинах. Згідно з п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позову до суду було сплачено судовий збір в розмірі 1921,00 грн. та заявлено позовні вимоги про стягнення 121 631,65 грн. Судом задоволено позовні вимоги на суму 5320,00 грн., що становить 4 % від ціни позову, отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 76,84 грн., що складає 4 % від 1921,00 грн.

Outcome: partial