Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

в березні 2020 року ТОВ «Форест Волинь» звернулось до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тумайкіної Маріанни Юріївни, згідно з яким просило: визнати протиправними дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тумайкіної М.Ю. щодо посвідчення 27.09.2019 року довіреності, реєстровий номер 681; визнати недійсною довіреність, посвідчену 27.09.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тумайкіною М.Ю. та зареєстрованою у реєстрі під номером 681; стягнути з відповідача понесені витрати на оплату судового збору у розмірі 4 204 грн. 00 коп. та правничої допомоги у розмірі 10 000 грн. 00 коп. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 27.09.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тумайкіною М.Ю. було посвідчено довіреність, реєстровий номер 681, за умовами якої [PERSON] , як директор ТОВ «Форест Волинь», уповноважував третіх осіб - [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] на вчинення юридично значимих дій від імені товариства, у тому числі укладати та підписувати договори. При цьому, позивач вказує, що виходячи з положень статуту ТОВ «Форест Волинь», питання про надання згоди на укладення, зміну чи розірвання будь-яких правочинів (договорів та інших угод) від імені товариства віднесено до виключної компетенції загальних зборів. Разом з тим, як зауважує позивач, єдиний учасник ТОВ «Форест Волинь» [PERSON] ніколи не уповноважувала директора товариства [PERSON] на укладення будь-яких договорів від імені товариства. У свою чергу, не зважаючи на вказане, нотаріус не перевірив обсягу повноважень директора ТОВ «Форест Волинь», що, як наслідок, призвело до видачі та посвідчення довіреності, яка дозволяла представникам вчиняти дії, погодження та дозвіл на вчинення яких віднесено до виключної компетенції загальних зборів товариства. Крім того, зауважує, що нотаріус посвідчив довіреність без наявності підстав її видачі, а також не з`ясувала чи існує відповідна підстава для видачі довіреності на момент її посвідчення. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20.03.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03.06.2020 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 28.07.2020 року надійшли пояснення представника третіх осіб щодо позовних вимог, в яких вони заперечували щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необгрунтованість. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09.11.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував, посилаючись на його безпідставність та необгрунтованість. Треті особи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним сином, про причини своєї неявки суд не сповістили. Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що рішенням №2 Єдиного учасника ТОВ «Форест Волинь» від 20.09.2019 [PERSON] призначено на посаду директора вказаного товариства 23.09.2019. Вказану копію рішення було надано відповідачу як нотаріусу для посвідчення оспорюваної довіреності Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 28.05.2019 року державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори Волинської області Пастуховою Н.В, було посвідчено укладені між Спільним українсько-литовським підприємством «Дубліта» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю та Товариством з обмеженою відповідальністю «Форест-Волинь» три договори купівлі-продажу нерухомого майна за реєстровими номерами 4-450, 4-452, 4-454, за умовами яких ТОВ «Форест-Волинь» набуло у власність три об`єкти нерухомого майна по [ADDRESS] . 27.09.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тумайкіною М.Ю. було посвідчено довіреність, реєстровий номер 681, за умовами якої [PERSON] , як директор ТОВ «Форест Волинь», уповноважував третіх осіб - [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] на вчинення юридично значимих дій від імені товариства, у тому числі укладати та підписувати договори. 12.12.2019 року на підставі посвідченої відповідачем довіреності [PERSON] підписала від імені ТОВ «Форест Волинь» три додаткові угоди: - за реєстровим номером 2-776 про внесення змін до договору купівлі-продажу, посвідченого 28.05.2019 року державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори Волинської області Пастуховою Н.В., реєстровий номер 4-450; - за реєстровим номером 2-777 про внесення змін до договору купівлі-продажу, посвідченого 28.05.2019 року державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори Волинської області Пастуховою Н.В., реєстровий номер 4-452; - за реєстровим номером 2-778 про внесення змін до договору купівлі-продажу, посвідченого 28.05.2019 року державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори Волинської області Патсуховою Н.В., реєстровий номер 4-454. Згідно з умовами вказаних додаткових договорів було змінено умови основних договорів купівлі-продажу в частині відповідальності за прострочення оплати нерухомого майна - замість права продавця нараховувати пеню за прострочення оплати були включені положення про право продавця (ТОВ «Мартисанс-К» розірвати договори купівлі-продажу нерухомого майна в односторонньому порядку та вимагати повернення майна. Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався, серед іншого, на те, що при посвідченні довіреності нотаріус не перевірив обсягу повноважень директора ТОВ «Форест Волинь», що призвело до видачі та посвідчення довіреності, яка дозволяла представникам вчиняти дії, погодження та дозвіл на вчинення яких віднесено до виключної компетенції загальних зборів товариства. Так, згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У відповідності до положень ч.ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, вона представляє, представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Положеннями ст. 238 ЦК України передбачено, що представник може бути уповноважений на вчинення яких має особа, яку він представляє, представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його захисту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Згідно зі ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він проживає. У відповідності до ст. 44 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, яка діяла під час посвідчення оспорюваної довіреності) під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом громадянина України або іншими документами, передбаченими статтею 43 цього Закону (крім посвідчення водія, особи моряка, особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, виданого за місцем роботи фізичної особи), які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними. У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою. При перевірці цивільної правоздатності та дієздатності юридичної особи нотаріус зобов`язаний ознайомитися з її установчими документами, інформацією про таку особу, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань і перевірити, чи відповідає нотаріальна дія, яка вчиняється, обсягу її цивільної правоздатності та дієздатності. У разі наявності у нотаріуса сумнівів щодо поданих документів він може витребувати від цієї юридичної особи, державного реєстратора, податкових органів, інших органів, установ та фізичних осіб додаткові відомості або документи. Нотаріус при посвідченні правочинів, вчиненні інших нотаріальних дій за участю уповноваженого представника встановлює його особу відповідно до вимог статті 43 цього Закону, а також перевіряє обсяг його повноважень. Нотаріусу подається довіреність або інший документ, що надає повноваження представникові. Дійсність довіреності перевіряється нотаріусом за допомогою Єдиного реєстру довіреностей. Крім того, згідно роз`яснень, які викладені у п. 42 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» від 24.10.2008 року за № 13, при вирішенні спорів щодо визнання недійсними правочинів, укладених виконавчим органом господарського товариства, рішення загальних зборів про обрання якого на посаду визнано у судовому порядку недійсним, судам необхідно керуватися ч. 3 ст. 92, ст. 41 ЦК України. Зокрема, у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла знати про такі обмеження. Разом з тим, відповідно до п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України однією з засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Однак, будь-яких доказів, які б підтверджували, як те, що приватним нотаріусом при посвідченні спірної довіреності було допущено порушення вищенаведених норм матеріального права, так і те, що визнано недійсним (скасовано) рішення загальних зборів про обрання на посаду директора особи, яка укладала односторонній правочин від імені ТОВ «Форест Волинь», - матеріали справи не містять. Натомість, як вбачається, посилання позивача на те, що нотаріус не перевірив обсяг повноважень директора ТОВ «Форест Волинь», - спростовуються п. 7.7 статуту позивача, де зазначено, що Директор має право без довіреності здійснювати дії від імені Товариства, з урахуванням положень встановлених статутом, має право приймати рішення про укладення, зміну чи розірвання будь-яких правочинів (договорів та інших угод), за винятком тих правочинів (договорів та інших угод), прийняття рішення про укладання, зміну чи розірвання яких відноситься до компетенції Загальних зборів. В свою чергу, компетенція органів управління товариства визначені в ст.6 Статуту. Зокрема, до компетенції Загальних зборів належить ( п.п. 6.5 (а) - рішення про надання згоди на вчинення правочину, якщо вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 50 відсотків вартості чистих активів товариства станом на кінець попереднього кварталу, приймаються виключно загальними зборами учасників. Слід зазначити, що посвідчена 27.09.2019 року довіреність не містить вказівок на вчинення за довіреністю директора третіми особами юридично значимих дій, у тому числі укладати та підписувати договори, а містить, у свою чергу, вказівку на те, що представники за посвідченою довіреністю у частині, яка стосується укладання договорів від імені товариства, уповноваження на право підпису договорів купівлі-продажу та інших договорів уповноважуються на договори, які необхідні для ведення господарської діяльності товариства. Також, як встановлено судом, не лише оскаржуваною довіреністю надано право [PERSON] підписувати від імені товариства документи, а й рішенням № 3 учасника ТОВ «Форест Волинь» від 12.12.2019 року уповноважено [PERSON] здійснити підписання від імені Товариства всіх необхідних документів, у тому числі правочинів про внесення змін до Договорів в редакції та на умовах на її розсуд. В даному випадку суд вважає звернути увагу на ту обставину, що вчинений правочин щодо видання довіреності від директора товариства [PERSON] не потребував згоди у вигляді рішення Загальних зборів. При цьому, слід зазначити, що, враховуючи положення ст. 16 ЦК України, визнання вчиненої нотаріусом нотаріальної дії у спосіб визнання його дій протиправними є такими, що не відповідають способам захисту цивільних прав і є можливим лише у спосіб визнання правочину недійсним у разі наявності та доведеності підстав його недійсності. При цьому, щодо обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд також враховує висновки, які зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, як необґрунтованих на вимогах закону та не доведених належними і допустимим доказами. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed