Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-01 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, в зв`язку з чим підписав заяву б/н від 31 травня 2013 року. Відповідач отримав кредитну картку, йому було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт в розмірі 1600 гривень, який в подальшому збільшився до 17000 гривень. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг. При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту, банк керувався п. 3.2,3.3 договору, на підставі якого відповідач при укладанні договору надав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Позивач вказує, що свої зобов`язання за договором він виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, а останній в порушення норм закону та умов договору свої зобов`язання за договором належним чином не виконав, не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями у зв`язку з чим, станом на 28 лютого 2021 року має заборгованість в розмірі 18218 гривень 45 копійок, в тому числі: заборгованість за поточним тілом кредиту - 0,00 гривень, заборгованість за простроченим тілом кредиту - 14562 гривні 59 копійок, заборгованість за нарахованими відсотками - 0,00 гривень, заборгованість за простроченими відсотками -3655 гривень 86 копійок, заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України -0,00 гривень, заборгованість по пені - 0,00 гривень, заборгованість по комісії - 0,00 гривень. Посилаючись на вказані обставини та те, що на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ КБ «ПриватБанк», позивач звернувся до суду з позовом та просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 18218 гривень 45 копійки та понесені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 2270 гривні. 14 червня 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» перейменовано на Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк». Відповідно до ч. 2 ст.5 Закону України «Про акціонерні товариства» № 514-VІ від 17 вересня 2008 року, зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням. Зміна назви юридичної особи не тягне за собою правонаступництва, а лише правовий наслідок проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, пов`язаних зі зміною назви. Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 12 квітня 2021 року відкрито провадження у справі, учасників якої повідомлено, що розгляд її здійснюватиметься за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак в прохальній частині позовної заяви просив справу розглядати в його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся вчасно та належним чином. Відповідно до вимог ч.2 ст. 191 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. За згодою позивача, викладеної в письмовій заяві, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося. Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи приходить до наступного. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із ч. 3 ст. ЦПК України в редакції цього Закону провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Судом встановлено, що [PERSON] 31 травня 2021 року підписав анкету-заяву №б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.12). У вказаному формулярі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «Приватбанку» заповнена інформація про персональні та контактні дані [PERSON] . З наданої позивачем Анкети-заяви не вбачається, що відповідач виявив бажання щодо отримання ним певного виду платіжної картки. У вищевказаній анкеті-заяві сторонами не погоджено базову процентну ставку за кредитом, разом з тим не врегульовано порядок нарахування заборгованості за простроченими відсотками. Як вбачається з довідки про надані кредитні картки, на підставі укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] договору №б/н, останній отримав картки: № [NUMBER] від 25 січня 2017 року з терміном дії до липня 2020 року; № [NUMBER] від 05 жовтня 2016року з терміном дії до вересня 2020 року; № [NUMBER] від 11 травня 2017 року з терміном дії до вересня 2020 року; № 4149439044834103 від 22 квітня 2020 року з терміном дії до лютого 2024 року (а.с.10). Відповідачем [PERSON] використовувалися вищевказані картки, за допомогою яких відбувалося зняття коштів та їх повернення, що підтверджується випискою за договором №б/н укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] (а.с.6-9). Згідно вказаної Анкети Заяви, її підписанням [PERSON] , відповідно до ст. 634 ЦК України, в повному обсязі приєднується до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», які розміщені на офіційному сайті банку в мережі інтернет за адресою privatbank.ua та які разом з пам`яткою клієнта та тарифами складають договір банківських послуг, примірник якого він отримав шляхом самостійної роздруківки (а.с.12 зворот). На підтвердження умов договору, АТ КБ «ПриватБанк» до позовної заяви, крім анкети-заяви, додано: витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»; витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку; розрахунок заборгованості; довідку про зміну умов кредитування та обслуговування картки, оформленої на ім`я відповідача; довідку про видачу банківських карток на ім`я відповідача; виписку за договором №б/н на ім`я відповідача станом на 28 лютого 2021 року; копію паспорту відповідача. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а також те, що факт отримання кредиту та його розмір відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами, суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом виконання боржником зобов`язання з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, що складається з простроченого тіла кредиту. Такі висновки узгоджуються з практикою ВС у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №365/159/19, а також від 02 грудня 2020 року у справі №161/5267/20 року, адже наявність відповідних правовідносин між сторонами підтверджується матеріалами справи - підписаною заявою від 05 вересня 2008 року, рухом коштів по кредитному рахунку позичальника із періодичним погашенням боргу, а також фактом перевипуску карток банком зі згоди відповідача, що підтверджується довідкою на а.с.10 про строки дії наявних карток. Таким чином, судом встановлена фактична наявність кредитних правовідносин між сторонами справи, що вбачається з обставин надання позичальнику кредитних коштів та обігу по одержаній в банку картці, у тому числі, шляхом часткового погашення кредиту, що свідчить про необхідність стягнення з позичальника на користь банку заборгованості по простроченому тілу кредиту. Однак, вищевказані докази, які надані АТ КБ «ПриватБанк», не підтверджують усіх погоджених сторонами договору умов кредитування. Так, право банку на нарахування відсотків на прострочену заборгованість вбачається з відповідних положень Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку. Однак, у матеріалах справи відсутні підтвердження, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомлювався і погоджувався з ними, підписуючи анкету-заяву про одержання кредиту, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо нарахування відсотків на прострочену заборгованість у визначених позивачем порядку та розмірі. Роздруківка із веб-сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що узгоджується із висновками у постанові ВСУ від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Суд враховує, що банк систематично змінює зміст Умов та Тарифів надання послуг, отже вести мову про те, що з 2013 року (коли сторони у справі уклали договір) до 2021 року (коли позивач звернувся до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості) зміст кредитного договору був незмінним підстав немає. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у заяві про одержання кредиту домовленості сторін про сплату заборгованості за простроченими відсотками та пені у разі прострочення повернення кредиту у визначеному банком розмірі, надані банком Умови самі по собі не можуть розцінюватися як зміст кредитного договору, наявного між сторонами справи. Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та Правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання, як другої сторони, до договору. Аналогічна правова позиція про неможливість вважати Умови та Правила надання банківських послуг складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, викладена у постанові ВСУ від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15). Суд зазначає, що наявність у вказаних справах неоднакових редакцій та положень Умов і Правил банківських послуг не має правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору. Суд враховує, що Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, не підписані відповідачем, тому це не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами справи 31 травня 2013 року шляхом підписання анкети-заяви, оскільки протилежні висновки суперечили б вищенаведеним вимогам ч.ч.1, 2 ст.207, ст.1055 ЦК України про письмову форму кредитного договору. З цих підстав суд приходить до висновку про недоведеність тверджень позивача про те, що сторони обумовили у письмовому вигляді обов`язок позичальника по сплаті прострочених відсотків у разі прострочення повернення кредитних коштів. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією ВС у постанові від 04 вересня 2019 року у справі №382/1131/18. Як вбачається з розрахунків заборгованості за договором №б/н від 31 травня 2013 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом [PERSON] , станом на 28 лютого 2021 року, на які АТ КБ «ПриватБанк» посилається у своїй позовній заяві, позивач нарахував [PERSON] заборгованість у сумі 18218 гривень 45 копійок, в тому числі: заборгованість за поточним тілом кредиту - 0,00 гривень, заборгованість за простроченим тілом кредиту - 14562 гривні 59 копійок, заборгованість за нарахованими відсотками - 0,00 гривень, заборгованість за простроченими відсотками -3655 гривень 86 копійок, заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України -0,00 гривень, заборгованість по пені - 0,00 гривень, заборгованість по комісії - 0,00 гривень (а.с.6-9). Таким чином, АТ КБ «ПриватБанк», пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути складові повної вартості кредиту, зокрема, заборгованість за простроченим тілом кредиту та заборгованість за простроченими відсотками. Суд зазначає, що надані банком Витяг з Тарифів та Умов достовірно не підтверджують обставини про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, домовленості сторін про сплату відсотків за простроченими відсотками за користування кредитними коштами. Крім того, порядок нарахування сум (міри відповідальності за порушення зобов`язання), не узгоджені з позичальником. Банк, заявляючи вимоги про їх стягнення, не надав належних доказів, які б підтверджували, що позичальник був обізнаний про такі умови кредитування. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 3655 гривень 86 копійок, є необґрунтованими, в зв`язку з чим задоволенню не підлягають. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також враховуючи вимоги ч.2 ст.530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 14562 гривні 59 копійок є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем при подачі позовної заяви до суду був сплачений судовий збір у розмірі 2270 гривні, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача по справі у відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1814 гривень 48 копійок на користь позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial