Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-27 00:00:00

В березні 2017 року після проведення автоматичного розподілу в провадження судді Шевченківського районного суду м.Києва Осаулова А.А. із ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 01.03.2017 року про визначення підсудності було передано цивільну справу за позовом [PERSON] (надалі по тексту - позивач) до [PERSON] (надалі по тексту - відповідач 1), [PERSON] [PERSON] (надалі по тексту - відповідач 2), [PERSON] [PERSON] (надалі по тексту - відповідач 3) про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] АР Крим, що був укладений 25.02.2014 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON]. Позовні вимоги із врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 30.10.2017 року обґрунтовані тим, що за життя [PERSON] отримав в позику від позивача грошові кошти в сумі - 71 500 доларів США. Між тим, 25.07.2013 року [PERSON] помер та його спадкоємцями стали син - [PERSON] та дружина - [PERSON] Ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 18.03.2014 року було затверджено мирову угоди у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення з них як з спадкоємців вказаної суми боргу за позикою. Одже, до складу спадщини померлого боржника [PERSON] увійшли як його грошові зобов»язання в розмірі суми боргу - 71500 доларів США, так і уся належана йому на момент смерті нерухомість. Зокрема, на момент смерті за померлим рахувалось нерухомість у АР Крим, але в подальшому вона, а саме квартира [ADDRESS] АР Крим була відчужена за договором купівлі-продажу, що був укладений 25.02.2014 року між [PERSON] та спадкоємцями потерпілого - [PERSON], [PERSON]. Вказаний правочин вони вчинили на другий день після оформлення спадкових прав. Вказаний договір на думку позивача був укладений в порушення вимог ст..1282 ЦК України саме з метою уникнення виконання обов»язку щодо задоволення вимог кредитора в межах вартості одержавного у спадщину майна. Позивач вважає вказаний договір є недійсним, оскільки у відповідності до вимог ст..ст.3, 12, 203, 215, 509 ЦК України зміст правочинів не може суперечити серед іншого вимогам закону, інтересам суспільства, і не може порушувати права інших осіб, а при укладенні оспорюваного договору сторони повели себе недобросовісно, відчуживши нерухоме майно, порушивши права позивача як кредитора спадкодавця на можливість задоволення своїх вимог за рахунок вказаного об»єкту нерухомості. Відтак, вказаний догові купівлі-продажу є недійсним. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, позов просив задовольнити з урахуванням встановленої осбтавини реалізації вказаної квартир из наміром не виконання зобов»язання перед позивачем, проти вирішення справи у заочному порядку не заперечував. Відповідачі в судове засідання не з»явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча про дату і час розгляду справи по суті були повідомлені неодноразово, належним чином. Відзивів на позовну заяву не подавали. Відтак, з врахуванням думки присутнього представника позивача та вимог ст..ст.280-281 ЦПК України, чинного на час розгляду справи процесуального закону, суд вважає за можливе розглянути справу у заочному порядку за відсутності відповідачів. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 24.04.2017 року у вказаній справі було відкрито провадження та призначено її до розгляду за участю сторін. Ухвалою суду від 27.06.2017 року у вказаній справі було витребовано докази у приватного нотаріуса Харківського МНО Бистрицької А.П., а саме усі документи, що були підставою для укладення оспорюваного у цій справі договору купівлі-продажу квартири в АР Крим. Вказані докази надійшли до суду 08.08.2017 року та були долученні до справи. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 25.09.2017 року у вказаній справі було задовлено заяву про забезпечення позову та заборонено відповідачу 1 вчиняти будь-які дії щодо оформлення документів на відчууження спірної квартири. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Згідно ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Судом встановлено, що після смерті 25.07.2013 року [PERSON] на ім»я відповідачів 2 та 3 по ? частині спадщини приватним нотаріусом Харківського МНО Саутенко Н.В. 24.02.2014 року було видано свідоцтво про право власності за законом на квартиру [ADDRESS] АР Крим, а саме по ? частині за кожним (а.с.63-75). За умовами ст..1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст..1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. 25.02.2017 року вказана квартира [ADDRESS] АР Крим була відчужена за договором купівлі-продажу, що був укладений між [PERSON] та спадкоємцями потерпілого - [PERSON], [PERSON]. Власником вказаної квартири в цілому став відповідач 1 (а.с.62). За умовами п.5 вказаного договору визначено сторонами, що їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі, договір не носить характеру фіктивного або удаваного правочину. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За умовами ст. 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 ЦК України). Також, як встановлено судом, то ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 18.03.2014 року було затверджено мирову угоди у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення з них як з спадкоємців померлого [PERSON] суми боргу. Із вказаного судового рішення вбачається про існування за померлим заборгованості перед позивачем у значній сумі, яку відповідачі 2 та 3 зобов»язані сплатити на рухунок позивача. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач вказує, що вищевказаний договір купівлі-продажу було укладено між відповідачами з метою уникнення виконання обов»язку щодо задоволення вимог кредитора в межах вартості одержавного у спадщину майна, що обумовлює можливість визнання його недійсним як такого, що укладений сторонами недобросовісно із порушенням прав позивача на вказане майно. При цьому, представник позивача послався на порушення при укладення вказаного договору вимог ст..ст.3,13, 509 ЦК України. Між тим, визначені у позові підстави для визнання недійсним оспорюваного у цій справі правочину не можуть вважатись такими, що обґрунтовують необхідність задоволення позову з огляду на наступне. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За умовами ч.1 ст.203 ЦК, ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Підставою недійсності правочину є не додержання стороною вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншими актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. За п.7 постанови пленуму Верховного суду України «Про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Як вбачається з матеріалів справи, то оспорюваний у вказаній справі договір купівлі-продажу було укладено відповідачами в лютому 2014, а ухвала Ленінського районного суду м.Харкова про затвердження мирової угоди між сторонами у зв»язку з погашенням боргу відповідачами 2 і 3 за спадкодавця було винесена 14.03.2017 року. Зокрема, після укладення договору, що жодним чином не знимає з відповідачів 2 і 3 обов»язку по виконанню домовленностей про погашення боргу за затвердженою судом мировою угодою, в тому числі і за рахунок отриманих від реалізації майна коштів. Згідно ст..1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги вказаної статті передбачають задовлення вимог в межах вартості спадкового майна, а не за рахунок та самим спадковим майном в натурі. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Розглядаючи позовні вимоги до відповідачів, слід зазначити, що за вищевказаною ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 14.03.2014 року було вирішено вимоги позивача до відповідачів 2 і 3 про стягнення боргу і порядок його погашення, але у ній відсутні жодні посилання на спірну нерухомість в АР Крим, як таку, що є предметом іпотеки чи іншим майном, що повинно було б бути переданим відповідачами як спадкоємцями боржника у власність позивача в рахунок погашення боргу перед ним. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року у справі «Артіко проти Італії» (пункт 35) визначає, що Конвеція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. З огляду на недоведеність позивачем жодних підстав для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним, зважаючи на відповідність вказаного правочину вимогам ЦК України та іншими актам цивільного законодавства, позовні вимоги не підлягають задовленню, оскільки не відповідають фактичним даним у матеріалах справи. Питання про розподіл судових витрат судом вирішено у відповідності до вимог ст..141 ЦПК України. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed