Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-01 00:00:00

В березні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому, посилаючись на те, що останній умисно пошкодив сітку, яку вона використовувала для огорожі меж її земельних ділянок 0,25 га та 0,27 га, розташованих по [ADDRESS], просить стягнути з нього на її користь 2000 грн на відшкодування матеріальної шкоди. Окрім цього, [PERSON] зазначила, що внаслідок неправомірних дій відповідача щодо пошкодження її майна та морального приниження, вона зазнала душевних страждань. З огляду на це, позивач просить стягнути з [PERSON] на її користь 5000 грн на відшкодування моральної шкоди. Відповідач подав до суду відзив, в якому просив в задоволенні позову відмовити за безпідставністю, оскільки позивачем не доведено розміру заподіяння ним як матеріальної так і моральної шкоди. Розгляд справи проведено у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до статті 279 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. За змістом статей 77, 78, 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Статтею 22 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено, що особа, якій завдано збитків, в тому числі, втрат, яких вона зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, має право на їх відшкодування. Згідно частини 1 та 2 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим майновим права фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір (правова позиція, висловлена Верховним Судом України при розгляді справи № 6-183цс14). Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року в редакції Постанови Пленуму Верховного суду № 5 (v0005700-01) від 25 травня 2001 року). Судом встановлено, що позивач є власником земельних ділянок площею 0,27 га та 0,25 га, розташованих в с. Велика Козара Романівського району Житомирської області по вул. Врублівській та вул. Врублівській, 3-а відповідно. Вказані обставини підтверджуються витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. З акта, складеного сільським головою Великокозарської сільської ради Романівського району Житомирської області 5 вересня 2017 року, вбачається, що в цей же день відповідач зруйнував паркан з дерев'яних стовпчиків та металевої сітки, побудований [PERSON] на спірній межі сторін. Позивачем не надано до суду доказів на підтвердження розміру та факту спричинення їй матеріальної шкоди в результаті фізичного знищення металевої сітки або неможливості її відновлення чи використання за призначенням. При цьому, суд не бере до уваги доводи позивача щодо спричинення їй матеріальної шкоди у розмірі, в якому вона зазначила, оскільки враховуючи положення статті 1192 ЦК України, вартість такого майна не може вважатися розміром збитків, що підлягають відшкодуванню позивачу, адже цей розмір визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Оцінивши за своїм внутрішнім переконанням докази, якими позивач обґрунтовує позов, з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд дійшов висновку про недоведеність розміру та факту спричинення відповідачем матеріальної шкоди [PERSON]

Outcome: dismissed