Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

В березні 2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з ТОВ «Авіакомпанія «Авіадніпро» заборгованості по заробітній платі, компенсацію за невикористану відпустку та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку в якій просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія «Авіадніпро» на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 40895,30 грн. В обґрунтування позову позивач вказав на те, що він працював у відповідача на посаді фахівця відділу брокерського забезпечення з 09 січня 2013 року по 18 вересня 2013 року. Підставою звільнення було власне бажання. При звільненні повного розрахунку не проведено, а саме не сплачено заборгованість по заробітній платі в сумі 14295,88 грн., не виплачена компенсація за невикористану відпустку у сумі 2362,94 грн., не виплачено середній заробіток у сумі 25236,48 грн. Незважаючи на його неодноразові нагадування про необхідність розраховуватися, відповідач тільки 12 грудня 2013 року перерахував на його картку суму в розмірі 1000 грн., тому він звернувся до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] та його представник за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином у встановленому законом порядку відповідно до п. 5 ч. 5 ст. 74 ЦПК України, а тому зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши позивача та його представника, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Спірні правовідносини є трудовими правовідносинами та регулюються нормами трудового законодавства ст. 94, 95, 115, 116, 117, 231-233 КЗпП України; Законом України «Про оплату праці»; п. 3 розділу 2, п. 8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року ; постанови ПВС України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»; п. 20 Постанови ПВС України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», відповідно до яких при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Судом встановлено, що 09 січня 2013 року [PERSON] по переводу був прийнятий на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіа компанія «Авіадніпро», що підтверджується трудовою книжкою (а.с.6-10). Згодом, 18 вересня 2013 року позивач був звільнений з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України, за своїм бажанням. Однак на день звільнення відповідачем нарахована, але не виплачена позивачу заробітна плата за період часу з 01 лютого 2013 по 18 вересня 2013 року, яка відповідно до довідки № 4.38-2.302 від 25 листопада 2013 року, становить 14295,88 грн. Окрім того компенсація за невикористану відпустку ТОВ «АК «Дніпроавіа» склала у розмірі 2362,94 грн.(а.с.5). Статтею 2 КЗпП України закріплено право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці, стаття 21 Закону України «Про оплату праці передбачає, що працівник має право на оплату своєї праці. Відповідно до статті 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, а власник, зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату. Згідно п. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Таким чином з огляду на вимоги закону та відомості, що містяться у виданій ТОВ «АК «Авіадніпро» довідці № 4.38-2.302 від 25 листопада 2013 року, ще під час перебування позивача у трудових відносинах з ТОВ «АК «Авіадніпро», останній неодноразово порушував умови та терміни виплати належних позивачу сум, в зв'язку з чим і утворилась заборгованість. Відповідно до ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Як встановлено, в день звільнення розрахунок по заборгованості з заробітної плати позивачу не був сплачений, до теперішнього часу заборгованість по заробітній не сплачена. Таким чином, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості по заробітній платі за відпрацьовані 8 місяців (з 09 січня 2013 року по 18 вересня 2013 року) у розмірі 14295,88 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. За положеннями ст. 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Саме до цього зводяться правові висновки, що викладені в ухвалі Верховного Суду України на засіданні Судової палати у цивільних справах 29 січня 2014 року (№ 6-144цс13), предметом якої був спір про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, та в ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 серпня 2012 року, від 16 травня 2012 року (№ 6-47110св11) та від 18 липня 2012 року (№ 6-14417св12). Статтею 233 КЗпП України, передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів: працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша); у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (частина друга). Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. У відповідності до п. 21 Постанови Пленуму № 13 при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Положеннями п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, встановлено, що у всіх інших випадках, не пов'язаних з обчисленням середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки, збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки. У відповідності до п. 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених у цьому пункті виплат, не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідач встановив [PERSON] заробітну плату у вигляді виключно посадового окладу, який складав 4386 грн., з урахуванням 0,8 ставки, який і був нарахований йому у лютому та березні 2013 року. Починаючи з квітня 2013 року, позивачу були нараховані значно менші суми заробітної плати у зв'язку з його лікарняними листами та у зв'язку з тим, що він був змушений за наполяганням керівництва відповідача брати відпустки за власний рахунок. Таким чином, розрахунок середнього заробітку, який відповідач зобов'язаний йому виплатити за весь час затримки, повинен розраховуватися, виходячи з вартості робочої години посадового окладу з урахуванням 0,8 ставки. Виходячи, з того, що баланс робочого часу в 2013 році склав 2002 годин, кількість робочих годин при 0,8 ставки складає 1601,6 годин. Відповідно середня вартість однієї робочої години дорівнює: 4386 (посадовий оклад за 0,8 ставки) х 12 (календарні місяці) / 1601,6 = 32,86 грн. При 0,8 ставки, виходячи з 40 часового п'ятиденного тижня, тривалість робочого дня позивача дорівнювала: 6,4 годин. Таким чином, розмір середнього заробітку [PERSON] за один робочий день складає: 210,30 грн. Кількість робочих днів, за які відповідач не розрахувався зі позивачем з 19 вересня 2013 року по 13 березня 2014 року, становить 120 днів. Взагалі, середній заробіток, який відповідач повинен виплатити йому за час затримки станом на 13 березня 2014 р, дорівнює: 210,3 грн. х 120 днів = 25236,48 грн. Зважаючи, на багаторазові нагадування [PERSON] про необхідність розрахуватися з ним, відповідач 12 грудня 2014 року перерахував на його картку суму у розмірі 1000 грн., а тому розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 19 вересня 2013 року по 13 березня 2014 року складає 24236,48 грн. Оскільки суд не може вийти за межі позовних вимог, то позов повинен бути задоволений в межах заявлених вимог, тобто з відповідача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 24236,48 грн. Нормою статті 83 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. У разі переведення працівника на роботу на інше підприємство, в установу, організацію грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток повинна бути перерахована на рахунок підприємства, установи, організації, куди перейшов працівник. Таким чином, окрім нарахованих сум заробітної плати відповідач має сплатити компенсацію за невикористану відпустку, сума якої відповідно довідки № 4.38-2.302 від 25 листопада 2013 року складає 2362,94 грн. Враховуючи вищевказані обставини та норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення завданих їй відповідачем матеріальних збитків, тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги у цій частині у повному обсязі. За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 367 ЦПК України рішення підлягає негайному виконанню в частині стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за один місяць. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. З відповідача ТОВ «Авіаційна компанія «Авіадніпро» на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 408 грн. 95 коп., оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved