Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

В березні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Тарасенко Р.О., реєстровий номер №139. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що вона перебувала в шлюбі з [PERSON], мешкали разом з його матір'ю - відповідачем по справі [PERSON] у спірній квартирі. Від шлюбу мають спільну неповнолітню дитину [PERSON] Квартира була власністю [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах. [INFO] року [PERSON] помер. Після його смерті позивачка з донькою і [PERSON] продовжували мешкати в спірній квартирі. Позивач вважає, що [PERSON] в порушення вимог чинного законодавства уклала договір дарування 1/2 частини даної квартири [PERSON], без згоди органу опіки та піклування, чим порушила права її доньки. Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 12 серпня 2015 року позов [PERSON] задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири [ADDRESS], укладений 16 лютого 2013 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Тарасенко Р.О. реєстраційний №139. Не погоджуючись з даним рішенням [PERSON] звернулась до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на незаконність, просила скасувати рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 12 серпня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідач [PERSON] розпорядилась своєю частиною квартири на власний розсуд, укладений договір жодним чином не вплинув на права дитини. Також апелянт вважає, що Закон України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей» не може бути застосований до даних правовідносин, оскільки дитина, в інтересах якої позивачка звернулася до суду, не відноситься до жодної категорії громадян, які вказані в преамбулі даного закону. [PERSON] зазначає, що попередній дозвіл органу опіки та піклування при відчуженні нерухомого майна, право власності або право на користування яким, в разі використання його як житла, має дитина, надається лише в разі, коли власниками відчужуваного майна є батьки або особи, які їх замінюють, а також коли останні укладають угоди від імені неповнолітніх. А в даному випадку позивач не була власницею відчужуваної частини квартири. Крім того, апелянт зазначає, що позивачка при поданні позову поширила інформацію, яка не стосується розгляду справи та предмету позову. Також в позовній заяві містяться посилання на покази свідка [PERSON], проте суд проігнорував вказані дані, чи також, на думку апелянта, порушив приписи ст.212 ЦПК України. Справа розглядалась апеляційним судом неодноразово. Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Згідно ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення. Проте наведені вимоги процесуального закону судом першої інстанції дотримані не були. Задовольняючи позов [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що під час укладення договору дарування приватним нотаріусом Тарасенком Р.О. було допущено порушення порядку оформлення нотаріальних дій, а саме під час укладання договору дарування були порушені вимоги п. 1.9, 1.10 наказу Міністерства Юстиції України від 22 лютого 2012 року «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». При вчиненні правочину не враховані права і інтереси малолітньої дитини. Проте з такими висновками не погоджується колегія суддів апеляційного суду Чернігівської області. На підставі ст.ст.11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно із ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно ст.16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Судом встановлено, що донька позивачки [PERSON] народилась [INFO] року, її батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). [PERSON] помер [INFO] року (а.с.10). Після смерті [PERSON], належну йому 1/2 частину квартири [ADDRESS] успадкували дружина та донька по 1/4 частині (а.с.13). Інша 1/2 частина спірної квартири, яка належала відповідачу [PERSON], остання подарувала [PERSON] 16 лютого 2013 року (а.с.18-19). Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Згідно ст.ст.17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої ст.177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. Крім того, згідно ч.6 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. В постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року справа №6-2940/15 зазначено, що вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст.177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. З матеріалів справи вбачається, що неповнолітня [PERSON] в інтересах якої діє [PERSON], має право власності лише на 1/4 частину спірної квартири, також вона користується вказаним житлом, оскільки питання про порядок користування чи виділ (поділ) квартири в натурі не вирішувався. При винесенні рішення, суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що згідно ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» попередній дозвіл органу опіки та піклування при відчуженні нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким, в разі використання його як житла, має дитина, надається лише в разі, коли власниками відчужуваного майна є батьки або особи, які їх замінюють, а також коли останні укладають угоди від імені неповнолітніх. З огляду на викладене відсутні правові підстави для задоволення позову про визнання недійсним договору дарування, оскільки його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права неповнолітньої [PERSON] на володіння та користування 1/4 частиною квартири [ADDRESS]. Договір дарування було укладено не батьками неповнолітньої [PERSON], а [PERSON], яка є бабусею та не є законним представником неповнолітньої. Питання можливого вселення [PERSON] до отриманої в дар частини квартири і загроза порушення прав неповнолітньої [PERSON], як доводи позивачки, є передчасними припущеннями. Крім того, [INFO] року [PERSON] досягне повноліття. Відповідач [PERSON] має власне житло та, з його пояснень, не претендує на проживання у спірній квартирі. За таких обставин у суду першої інстанції не було законних підстав для задоволення позову про визнання оспорюваного договору дарування недійсним. Тому рішення суду першої інстанції відповідно до п.1, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Враховуючи, що обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, тому вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed