Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-09 00:00:00

В вересні 2014 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив встановити факт належності права власності [PERSON], який помер [INFO] року, домоволодіння, що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, [ADDRESS], яке складається з: житлового будинку літ. А-1, прибудови літ.А1-1, тамбуру літ. а-1 житловою площею 21,4 кв.м., загальною площею 35,6 кв.м., сараю літ. Б, сараю літ. В, вбиральні літ. Е, душу літ. Ж, навісу літ. И, навісу К, огорожі,споруд № 1-11, мостіння І; та визнати за [PERSON] право власності на домоволодіння [ADDRESS] у м. Дніпропетровську і складається з: житлового будинку літ. А-1, прибудови літ.А1-1, тамбуру літ. а-1 житловою площею 21,4 кв.м., загальною площею 35,6 кв.м., сараю літ. Б, сараю літ. В, вбиральні літ. Е, душу літ. Ж, навісу літ. И, навісу К, огорожі,споруд № 1-11, мостіння І, в порядку спадкування за законом після смерті батька - [PERSON], який помер [INFO] року. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що [INFO] року помер його батько [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входило домоволодіння [ADDRESS] в м. Дніпропетровську. Так, згідно свідоцтва про право на спадщину по заповіту спадкоємцями майна [PERSON], померлої [INFO] року, були її син [PERSON] та непрацездатний чоловік [PERSON]. Спадкове майно, на яке було видано свідоцтво, складалося з житлового шлакобетонного будинку з господарськими будівлями, які знаходяться за адресою: [ADDRESS]. З яких [PERSON] спадкує 7/9 частин, а [PERSON] спадкує 2/9 частин, які належали померлій [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17.12.1971 року було затверджено мирову угоду, згідно з якою померлий батько позивача - [PERSON] повинен був сплатити грошову компенсацію [PERSON]. Після виконання сторонами умов мирової угоди право власності на домоволодіння по [ADDRESS] в м. Дніпропетровську належало померлому батьку позивача - [PERSON]. Мій померлий батько [PERSON] виконав умови мирової угоди, та сплатив грошову компенсацію [PERSON]. Проте, в ДМБТІ вищевказану ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17.12.1971 року для оформлення права власності батько позивача не зареєстрував. Позивач до державного нотаріуса Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори про отримання свідоцтва про право на спадщину по закону не звертався, так як спадщину прийняв в порядку п. 2 ч. 1 ст. 549 ЦК України 1963 року, оскільки на час відкриття спадщини проживав і був зареєстрований у жилому будинку. Позивач з дня народження і на день смерті батька [PERSON] мешкав з сімєю в житловому будинку [ADDRESS] м. Дніпропетровську, але він та члени його сімї були прописані за адресою: м. Дніпропетровськ [ADDRESS] Його мати - [PERSON] після смерті батька [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на домоволодіння по [ADDRESS] не оформлювала. На сьогоднішній час спірне домоволодіння належить його померлому батьку [PERSON] Закон не вимагає від спадкоємця, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, оскільки така умова прийняття спадщини прямо визначена у законі лише для спадкоємця, який на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем. Позивач та його представники [PERSON] і [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалися на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог позивача та просили відмовити йому в повному обсязі. Представник Дніпропетровської міської ради в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причину своєї неявки суду не повідомив. Представник Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. в судове засідання не зявилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, раніше надала суду заяву, в якій просила розглянути дану справу без участі представника державної нотаріальної контори, у звязку із виробничою завантаженістю. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, допитавши свідків, суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають по наступним підставам. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] виданим 10.09.1998 року відділом реєстрації акті громадянського стану виконкому Кіровської районної ради м. Дніпропетровська, актовий запис № 1241 (а.с.7). Позивач є рідним сином [PERSON], померлого [INFO] року. Після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, відкрилася спадщина на належне йому майно, яке складається з 7/9 частин домоволодіння [ADDRESS] в м. Дніпропетровську, які належали йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.04.1976 року, виданого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за № 2-786 (а.с.5), та яке було зареєстроване в Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» в реєстрову книгу під № 121-36 (а.с.5 на обороті). Разом з тим, зі слів позивача, інші 2/9 частини домоволодіння [ADDRESS] в м. Дніпропетровську також належали померлому на підставі ухвали народного суду Красногвардійського району м. Дніпропетровська від 17 грудня 1976 року по справі 2-902 (а.с.6). У звязку з вищевказаним, позивач просив встановити факт належності права власності [PERSON], який помер [INFO] року, домоволодіння, що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, [ADDRESS] - в цілому. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, позивачем не надано належних доказів того, що інші 2/9 частини домоволодіння [ADDRESS] в м. Дніпропетровську належали його померлому батькові, оскільки надана суду копія ухвали народного суду Красногвардійського району м. Дніпропетровська від 17 грудня 1976 року по справі 2-902 - належним чином не завірена, з неї не вбачається чи набрала вона (ухвала) законної сили або не набрала, а інших доказів суду не надано. Тому, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його вимог в частині встановлення факту належності права власності [PERSON], який помер [INFO] року, домоволодіння, що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, [ADDRESS] (в цілому). Таким чином, спадкова маса після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, в частині спірного домоволодіння, складалася з 7/9 частин домоволодіння [ADDRESS] в м. Дніпропетровську. Відповідно до ч. 1 ст. 524 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою та вказав, що він на момент смерті свого батька був зареєстрований та проживав у спірному домоволодінні, у звязку з чим, він є таким, що прийняв спадщину. Тому, просив визнати за ним право власності на домоволодіння [ADDRESS] у м. Дніпропетровську в порядку спадкування за законом після смерті батька - [PERSON], який помер [INFO] року. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Факт проживання позивача у спірному домоволодінні на час відкриття спадщини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], які є сусідами по спірному домоволодінню. Разом з тим, судом було встановлено, що після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, позивач та дружина померлого - [PERSON] (яка також є матірю позивача), у встановленому законом порядку та строки, звернулися до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори, а саме: позивач звернувся 24 листопада 1998 року з заявою про відмову від прийняття спадщини на користь дружини померлого - [PERSON], а [PERSON] звернулася 14 травня 1999 року з заявою про прийняття спадщини. На підставі їхніх заяв, Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа 870/98, копія якої знаходиться в матеріалах даної справи, та [PERSON] були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серед яких зокрема й свідоцтво на спірне майно. Відповідно до ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини), спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Таким чином, оскільки позивач відмовився від своєї частки у спадщині, спадщину після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, прийняла в цілому його дружина [PERSON] (ще жива на той період), про що державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. було видане відповідне свідоцтво про право на спадщину за законом. Право власності на вищевказане нерухоме майно було зареєстроване за [PERSON] в Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради. При цьому, свідоцтва про право на спадщину за законом, видані державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А., після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, на імя його дружини [PERSON] не визнані недійсними або частково недійсними, позивачем ці свідоцтва не оспорюються та відповідні вимоги заявлені не були. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Тому, [PERSON] була належним спадкоємцем, яка прийняла спадщину та оформила її у встановленому законом порядку, а після її смерті спірне майно успадкував [PERSON], про що державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупською Л.В. було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 12.12.20113 року, яке зареєстроване в реєстрі за № 4-2190. При цьому, згідно ст. 71 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини),загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 80 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини), закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. З матеріалів спадкової справи 870/98 вбачається, що позивач 24 листопада 1998 року звернувся до нотаріальної контори з заявою про відмову від прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON], померлого [INFO] року, на користь дружини померлого - [PERSON]. Проте, до суду з даним позовом він звернувся лише 29 вересня 2014 року, тобто з пропуском встановленого Законом (чинним на час виникнення правовідносин) строку звернення до суду за захистом своїх прав, що є підставою для відмови в задоволенні його позовних вимог. Крім того, [PERSON] помер [INFO] року під час дії положень Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року. Проте, [PERSON] в своєму позові посилається на чинний ЦК України, який набрав чинності лише з 01 січня 2004 року. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити [PERSON] в задоволенні його позовних вимог про визнання за ним права власності на домоволодіння [ADDRESS] у м. Дніпропетровську в порядку спадкування за законом після смерті батька - [PERSON], який помер [INFO] року. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed