Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

В березні 2020 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Незвіського Д.Я. звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позову зазначено, що із 28.08.2009 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27.03.2015 року у справі № 752/20085/14-ц. В період шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] . Після розірвання шлюбу, припинення спільного проживання та фактичного припинення будь-яких сімейних стосунків, малолітній син сторін залишився проживати разом із матір`ю. Відповідач після припинення шлюбних відносин із позивачем, припинив брати участь у вихованні сина, повністю самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, участі в життя сина не приймає, справами та інтересами малолітнього сина не цікавиться. Відповідача не цікавить фізичний та духовний розвиток дитини, він не забезпечує необхідне харчування, медичний догляд та інші потреби сина. З 2015 року позивач змінила місце свого проживання та разом із сином переїхала до Німеччини на постійне місце проживання. 04.11.2015 року позивач зареєструвала шлюб із [PERSON] , та на даний час сім`я позивача постійно проживає в Німеччині. Дитина сторін повністю інтегрована в нову сім`ю, відвідує місцеву школу, та повністю забезпечена турботою та опікою з боку матері та її чоловіка. Роль батька для дитини взяв на себе чоловік позивачки, а відповідач участі у вихованні сина не приймає, не відшукує можливі шляхи спілкування та побачень із сином, а також не спілкується із дитиною будь-якими доступними засобами комунікації. У дитини відсутній будь-який психологічний та емоційний контакт із відповідачем, дитина не знає відповідача, як батька. З огляду на викладене, позивач вимушена звернутись до суду із даним позовом та просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно сина. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 10.03.2020 року, у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02.09.2020 року, у справі закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з викладених в позові підстав. Відповідач в судове засідання не з`явився. Про розгляд справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. З будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Відзив на позов до суду не надходив. Представник третьої особи в судовому засіданні не заперечувала щодо задоволення позовних вимог. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача, а також, на підставі ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив про заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення представників позивача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 28.08.2009 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27.03.2015 року у справі № 752/20085/14-ц. В період шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Після розірвання шлюбу, припинення спільного проживання та фактичного припинення будь-яких сімейних стосунків, малолітній син сторін [PERSON] залишився проживати разом із матір`ю - позивачем у справі, та доказів зворотному з боку відповідача суду надано не було. 04.11.2015 року позивач зареєструвала шлюб із [PERSON] , та на даний час сім`я позивача постійно проживає в Німеччині. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що всупереч вимог СК України відповідач вихованням та утриманням сина не займається. Він не цікавиться місцем його перебування, станом здоров`я, духовним та фізичним розвитком, а також відповідач не відшукує можливі шляхи спілкування та побачень із сином, не спілкується із дитиною будь-якими доступними засобами комунікації. У дитини відсутній будь-який психологічний та емоційний контакт із відповідачем, дитина не знає відповідача, як батька. Судом встановлено, що малолітній [PERSON] проживає разом із матір`ю та її чоловіком. Дитина знаходиться на повному утриманні позивачки, забезпечена усім необхідним для повноцінного розвитку. З пояснень Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 17.08.220 року, вбачається, що службою на адресу відповідача неодноразово направлялись запрошення, однак, відповідей отримано не було, та відповідач до служби не з`явився. Окремо варто зазначити про те, що стороною відповідача не надано суду жодних доказів на спростування позовних вимог, як і не надано доказів належного виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те, що Декларація прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України, батьки або один з них можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Враховуючи вищевикладене, а також приймаючи до уваги те, що відповідач своїх обов`язків відносно сина належним чином не виконує, участі у вихованні дитини не приймає, його життям не цікавиться, та доказів на спростування вказаних обставин відповідачем не надано, суд дійшов висновку про те, що позов є обгрунтований та законний, в зв`язку з чим підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved