Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

В березні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, який в вересні 2019 року уточнила (том 1 а.с.51-59) та просила суд постановити рішення, яким визнати недійсним Договір дарування житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладений 19 травня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Чаладзе Г.О. та зареєстрований в реєстрі за №1107; визнати незаконною довіреність посвідчену 14 вересня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мельник О.І. та зареєстровану в реєстрі за №768, якою [PERSON] уповноважив [PERSON] на переоформлення домоволодіння; визнати незаконною реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] та її адвокат за ордером про надання правової допомоги [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі; позивачка надала суду відповідь на відзив (том 1 а.с.201-206). Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав; надав суду заяву про визнання позовних вимог [PERSON] в повному обсязі (том 1 а.с.48) та заяву про розгляд справи без його участі (том 1 а.с.49). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням (том 1 а.с.91) та перевіркою відправлень (том 2 а.с.12). Відзив на позов не подавав. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, її адвокат за договором про надання правової допомоги [PERSON] надав суду відзив на позов (том 1 а.с.137-141) та заперечення на відповідь на відзив (том 1 а.с.227-230). Третя особа приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Чаладзе Г.О. у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями (том 1 а.с.47,89,176,211). Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мельник О.І. у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням (том 1 а.с.163,175). Вислухавши сторони, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази, суд прийшов до наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч. 1 ст. 722 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею. Аналогічну правову позицію виклав Верховний Суд України у постанові від 12 вересня 2018 року по справі №522/50/16-ц. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого Виконавчим комітетом Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 17 листопада 2006 року (зареєстроване в Реєстрі прав власності за №16786173 від 17 листопада 2006 року), на праві власності належав житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . 19 травня 2007 року між [PERSON] та її сином [PERSON] був укладений Договір дарування житлового будинку (том 1 а.с.13), відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар належний дарувальнику на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані на земельній ділянці - держфонду, за адресою: [ADDRESS] . Договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Чаладзе Г.О. та зареєстрованим в реєстрі за №1107, та містить підписи дарувальника [PERSON] та обдаровуваного [PERSON] . В преамбулі вказаного договору дарувальник свідчив про те, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального; вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм роз`яснення нотаріусом; сторони підтверджують що цей договір не носить характеру фіктивного правочину (п.8 Договору дарування). Згідно п.9 Договору дарування житлового будинку від 19 травня 2007 року, нотаріусом роз`яснено сторонам зміст ст. 721, 722 ЦК України та ст. 8, 14, 18 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб». Водночас, п.11 вищевказаного Договору передбачає, що право власності на відчужуваний житловий будинок у обдаровуваного виникає з моменту прийняття дарунку, а прийняттям дарунку вважається одержання обдаровуваним примірника Договору дарування після його нотаріального посвідчення. 14 вересня 2018 року [PERSON] склав від свого імені довіреність, якою уповноважив [PERSON] на оформлення на його ім`я земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] та надав право на розпорядження (продати, обміняти, здати в оренду, передати в іпотеку будь-якій фізичній чи юридичній особі або подарувати [PERSON] ) належним йому житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] та земельною ділянкою на якій розташований вищевказаний житловий будинок, на умовах та на власний розсуд (том 1 а.с.19). На підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку посвідченого 08 червня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Чаладзе Г.О., [PERSON] набула право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] (номер записи про право власності 31917974), що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №187845939 від 07 листопада 2019 року (том 1 а.с.100). [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] , дізнавшись в 2018 році про укладений від імені [PERSON] . Договір дарування житлового будинку на користь свого сина [PERSON] , звернулася до суду з даним позовом. В обґрунтування позовних вимог, [PERSON] посилаючись на ст. 229 ЦК України вказала, що її донька [PERSON] перебуває на обліку у лікаря психіатра з діагнозом «шизофренія», тому внаслідок хвороби має безпорадний стан та потребує сторонньої допомоги; а під час укладення Договору дарування житлового будинку [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій, оскільки будинок є її єдиним місцем проживання і насправді остання мала намір укласти Договір довічного утримання. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами 1-5 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання стороною (сторонами) в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, є підставою для визнання його недійсним (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі №905/1227/17 (провадження № 12-112гс18). Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Тлумачення норм ст. 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 зроблено висновок, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно роз`яснень, викладених в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст.ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом помилки, є саме помилка в природі правочину, а не помилка в розрахунку одержання користі від правочину. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування. Лише у разі встановлення цих обставин норми ст. 229, 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року №61-13652св18, від 03 травня 2018 року №61-745св17, від 07 червня 2018 року №61-2785св18 та від 03 липня 2019 року №61-14248ск18. Згідно правової позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 13 лютого 2020 року у справі № 756/6516/16-ц, де Верховний Суд зазначив, що якщо договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, при цьому у момент складання договору дарувальник підтвердив, що правочин здійснено за доброю волею, то навіть незважаючи на поважний вік дарувальника, відповідний договір є дійсним. Проаналізувавши зміст позовної заяви, зміст наданих сторонами пояснень в судовому засіданні в їх сукупності з письмовими доказами, суд приходить до висновку про відсутність належних, достатніх та допустимих доказів того, що [PERSON] вчинила Договір дарування житлового будинку від 19 травня 2007 року під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення, з огляду на наступне. У тексті договору дарування не міститься застережень чи вказівок про фінансові зобов`язальні умови для [PERSON] надавати довічне утримання [PERSON] , а тому немає підстав вважати, що такий договір є оплатним і суперечить вимогам ст. 717 ЦК України (аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена у постанові від 12 вересня 2018 року справа №335/8252/14-ц). На час дарування житлового будинку, [PERSON] жодних заперечень не висловлювала, не повідомляла нотаріуса, що хоче укласти інший вид договору, не повідомляла про свій стан здоров`я (перебування на обліку лікаря психіатра з діагнозом «шизофренія»), не вказувала на потребу в сторонньому догляді, а тому, посилання позивачки [PERSON] в позовній заяві та під час судового розгляду справи щодо впливу на дії [PERSON] похилого віку та стану її здоров`я, необізнаності щодо правової природи правочину при укладенні договору дарування та не усвідомлення який насправді документ підписала, не мають доказового підтвердження. [PERSON] посилаючись на безпорадний стан [PERSON] , а саме на не усвідомлення останньою значення своїх дій та нездатність керувати ними, не надає суду висновку експерта судово-психіатричної експертизи щодо [PERSON] на предмет перебування останньої у стані який унеможливлює усвідомлення та керування своїми діями, а також навіть не ініціює її проведення в порядку ст. 106 ЦПК України. [PERSON] не має статусу недієздатної особи. Окрім цього, посилання [PERSON] на факт того, що [PERSON] після укладення оспорюваного договору у спірне домоволодіння не вселився, ключів від нього не має, жодних дій щодо володіння, користування та розпорядження будинком не вчиняв, а тому фактичний перехід права власності не відбувся, спростовується встановленими судом фактичними обставинами справи та наявними матеріалами справи, зокрема довідкою Любимівської сільради Дніпровського району Дніпропетровської області №379 від 11 березня 2019 року про зареєстрованих осіб в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] (том 1 а.с.71), згідно якої в будинку зареєстровані та проживають [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Що стосується позовних вимог [PERSON] про визнання незаконною довіреність від імені [PERSON] посвідчену приватним нотаріусом 14 вересня 2018 року та визнання незаконною реєстрацію права власності [PERSON] на спірний житловий будинок, суд прийшов до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Як вбачається з матеріалів справи, протягом 2017-2018 роки [PERSON] систематично отримував від [PERSON] грошові кошти в борг, що підтверджується розписками від імені [PERSON] (а.с.191-194), частину яких у передбачені умовами розписок строки, не повернув [PERSON] . Судом встановлено, що також не заперечувалося сторонами в судовому засіданні, саме в рахунок погашення боргів, [PERSON] склав довіреність на ім`я [PERSON] надавши останньому право розпорядження житловим будинком та земельною ділянкою, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Факт оформлення [PERSON] довіреності на ім`я [PERSON] з метою погашення грошової заборгованості перед [PERSON] , відповідає його дійсним намірам і не суперечить вимогам діючого законодавства, є проявом реалізації власником свого права володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Відтак, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині визнання незаконною довіреності від імені [PERSON] . Суд зазначає,що саме [PERSON] має право на оспорення в суді довіреності та договору купівлі-продажу з вищевикладених , встановлених судом підстав та правовідносин осіб. Оскільки позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок за [PERSON] є похідною від позовної вимоги про визнання незаконною довіреність від імені [PERSON] , в її задоволенні також необхідно відмовити. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008 р., «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001 р., та «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 р. неодноразово вказувалось, що «оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Враховуючи наведене, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають в повному обсязі, з огляду на те, що позивачем не надано доказів, що оскаржуваний Договір дарування житлового будинку вчинявся [PERSON] під помилкою та що [PERSON] неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, та надана [PERSON] довіреність і послідуючі дії пов`язанні з набуттям [PERSON] прав на нерухомість є незаконними, тобто позивачка не довела обставин, на які посилалася як на підставу позовних вимог. Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові. Тому понесені позивачем витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду з вказаним позовом стягненню з відповідачів не підлягають. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed