Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

В березні 2014 року [PERSON] звернулася до суду із вказаною вище позовною заявою, посилаючись на те, що 18 листопада 2013 року між нею і [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого відповідач взяв у неї грошові кошти у розмірі 4000 грн, які зобов'язався повернути у строк до 25 січня 2014 року. На підтвердження боргових зобов'язань відповідач власноручно написав 18 листопада 2013 року розписку. Оскільки відповідач у добровільному порядку кошти не повернув, на її вимоги повернути кошти не реагує, позивач просить стягнути з [PERSON] борг за договором позики у розмірі 4000 грн., а також судові витрати, пов'язані із звернення до суду з позовом. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали позов, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Суду додатково вказала, що Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково, зазначивши, що дійсно між ним і [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого він взяв у неї грошові кошти у розмірі 4000 грн, які зобов'язався повернути у строк до 25 січня 2014 року. Проте, вказував на те, що розписка ним була складена під впливом психологічного тиску зі сторони позивача, у зв'язку з чим договір позики є недійсним. Окрім того, зазначив, що незважаючи на недійсність позики, він все таки повернув позивачу 2000 грн, які позичив у [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що дійсно [PERSON] домовився з її чоловіком [PERSON] в жовтні місяці 2013 року позичити у них 2000 грн., які пообіцяв повертати частками. Вказані кошти вона віддала позивачу по справі [PERSON] Зазначила, що їй нічого не відомо про боргові зобов'язання між [PERSON] та [PERSON] Однак, відомо про те, що [PERSON] позичила у свого батька на весілля кошти у сумі 5000 грн, які необхідно було віддати. Тому в рахунок погашення даного боргу [PERSON] позичив у них 2000 грн, які забрала [PERSON], щоб погасити борг перед своїм батьком. Свідок [PERSON] в судовому засіданні також повністю підтвердивши пояснення [PERSON], пояснив, що дійсно позичив [PERSON] кошти у сумі 2000 грн., оскільки сторонам по справі необхідно було погасити борг у сумі 5000 грн, які вони позичили у батька [PERSON] Також зазначив, що йому нічого не відомо про боргові зобов'язання між [PERSON] та [PERSON] Суд, з'ясувавши позиції сторін, допитавши свідків, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши обставини справи, дослідивши усі зібрані у справі докази та давши їм оцінку в сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що 18 листопада 2013 року [PERSON] позичила [PERSON] 4000 грн, з кінцевим строком повернення 25 січня 2014 року, що було оформлено відповідною розпискою. Дані обставини сторонами визнаються, а відтак в силу ст.61 ЦПК України, доказуванню не підлягає. Позичальник свої зобов'язання не виконав, борг не повернув, про що свідчить наявний у позивача оригінал зазначеного договору позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічну правову позицію зазначив Верховний Суд України у своїй постанові від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або інші речі, визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку встановленому договором. Із здобутих у справі доказів судом встановлено, що відповідач порушуючи вимоги законодавства та умови договору, у визначений строк грошові кошти в розмірі обумовленому в розписці - не повернув, на що вказує відсутність розписок, які б підтверджували виконання відповідачем перед позивачем зобов'язань по договорах позики, у відповідності до положень ст.545 ЦК України. В силу ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, не виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань щодо повернення отриманої ними позики у визначений у розписці термін та на умовах цього договору, є істотним порушенням договору позики, а відтак є підставою для стягнення грошових коштів на користь позивача в примусовому порядку та задоволення позову у повному обсязі. Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, а частинами 1, 4 статті 60 ЦПК встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, заперечень, крім випадків, установлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що договір позики був укладений під впливом тиску із боку позикодавця. Як і не надано суду доказів того, що він повернув позивачу 2000 грн. В той час, судом встановлено, що при складенні боргової розписки відповідач мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується нормами ст.88 ЦПК України, а тому стягує із відповідачів на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати відповідно до розміру задоволеної суми позовних вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved