Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

в березні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами позики, в якому просив суд стягнути з відповідача борг за договором позики від 15.10.2006 року в сумі 5000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 25.03.2019 року складає суму в розмірі 134800,00 грн. та за договором позики від 13.06.2007 року в сумі 10 000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 22.03.2019 року складає суму в розмірі 269600,00 грн. Позов обґрунтовано тим, що 15.10.2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, предметом якого було передання, останньому, в позику коштів в розмірі 5000,00 доларів США, а 13.06.2007 року укладено ще один договір позики, за яким було передано 10 000 доларів США. Строк повернення позики договором встановлено не було, а тому, останній, визначається моментом пред`явлення такої вимоги. Позивач вказує, що на підтвердження укладення договорів позики та їх умов відповідачем були надані та підписані розписки. Впродовж тривалого часу відповідач борг не повертав, ігнорує будь-які контакти із позивачем, на зв`язок не виходить, та змінив номер телефону. З огляду на викладене, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та просить суд стягнути в примусовому порядку з відповідача на його користь суму боргу за вказаними договором позики. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 05.09.2019 року, у справі було відкрито провадження та призначено підготовче засідання на 06 листопада 2019 року. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 06.11.2019 року, підготовче провадження у справі було закрито та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Відповідачем подано відзив на позов, в якому він просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що він не має боргу за вказаним позивачем договором позики від 15.10.2006, звертає увагу на те, що позивачем на підтвердження зазначеного договору позики надано розписку від 07.12.2004 року. Зазначає, що отримав від позивача 5000,00 доларів США для розвитку свого фермерського господарства, однак, в кінці 2005 року він повернув борг позивачу, однак, останній, відмовився йому повернути розписку, щодо розписки від 13.06.2007 року, то зазначив, що гроші були ним повернуті протягом декількох місяців. З 2007 року позивач жодного разу до нього не звертався ані усно, ані письмово. Відповідач вказує, що минули строки позовної давності, що також є підставою для відмови в задоволенні позову. Також відповідачем було зазначено, що позивач вже звертався до суду з позовом до відповідача на підставі розписки від 07.12.2004 року, про що Голосіївським районним судом міста Києва було ухвалено рішення від 20.03.2020 року про відмову у задоволенні позову, що було залишено без змін Апеляційним судом міста Києва. Ухвалою суду від 28.01.2021 р. позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договором позики від 15.10.2006 р. залишені без розгляду за заявою представника позивача. В ході судового розгляду представник позивача підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі, просив суд позов задовольнити в частині стягнення суми боргу за довго ром позики від 13.06.2007 р., посилаючись на невиконання відповідачем своїх зобов`язань. Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що не має будь-яких боргових зобов`язань перед позивачем, кошти, які він отримував у позивача для розвитку фермерського господарства, він повернув і з 2007 р. позивач будь-яких вимог до нього не перд`являв. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 263 ЦПК України передбачає, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Позивач вказує, що між ним та відповідачем 13.06.2007 року було укладено договір позики. На підтвердження позовних вимог про стягнення коштів за договором позики від 13.06.2007 року позивачем надано розписку від 13.06.2007 року, в якій вказано, що [PERSON] тримав для свласних потреб 10000 доларів США. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд зазначає про те, що позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України. Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Досліджуючи договір позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей від позикодавця із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Розписка повинна містити прізвище, ім`я та по батькові позичальника і кредитора (позикодавця), їх дати народження та паспортні дані. В кінці розписки позичальник повинен поставити свій підпис і його розшифрування, вказавши повністю своє прізвище, ім`я та по батькові. Вказані вимоги до складання розписки від 13.06.2007 року, дотримані частково, а саме: в розписці зазначені лише повні прізвища, ім`я та по батькові позичальника і не зазначено дані про позикодавця, що позбавляє суд можливості прийти до обґрунтованого висновку, що позика була надана саме позивачем у справі. Суд звертає увагу на те, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду і судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях, а сторона позивача в ході розгляду справи не заявляла будь-яких клопотань, зокрема, про допит свідків для підтвердження фактів та обставин, зазначених в позові. Сам лише факт наявності оригіналу розписки у позивача не може безумовно свідчити про існування договірних відносин між позивачем та відповідачем, пов`язаних з укладення договору позики від 13.06.2007 р. Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідач не заперечував факту написання ним розписки та отримання грошей від позивача для розвитку свого фермерського господарства, однак, слід зазначити про те, що позивачем не доведено та не надано доказів на підтвердження факту укладання між сторонами саме договору позики, а отже підстав для стягнення з відповідача на користь позивача коштів саме за договором позики судом не встановлено. Також суд приймає до уваги положення ст.1049 ЦК України, відповідно до якої позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Матеріали справи не містять будь-яких вимог до відповідача щодо повернення суми боргу за договором від 13.06.2007 р., а отже не можна вважати таким, що настав, строк повернення суми позики на момент звернення до суду. Враховуючи викладене, зважаючи на встановлені судом обставини в їх сукупності, суд не вбачає підстав для задоволення позову. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог по суті, клопотання відповідача про застосування до позовних вимог строків позовної давності судом не вирішувалось, оскільки така підстава для відмови у задоволенні позову може бути застосована судом лише у разі встановлення наявності порушеного права позивача. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed