Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

В березні 2020 р. позивач [PERSON] звернулась з позовом, в якому просить визнати відповідача [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , що в Подільському районі м.Києва. Позов мотивований тим, що за договором дарування від 10.10.2019 р., посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляром О.Л., [PERSON] є власником квартири адресою: [ADDRESS] . У вказаній квартир зареєстрована громадянці Ісламської Республіки Іран [PERSON] [INFO] , котра не є членом сімї Позивача та котра з 2015 року за місцем реєстрації не проживає, будь-яке майно та речі Відповідача в квартирі відсутні. На даний час наявність реєстрації відповідача у квартирі обмежує права позивача як власника та, крім цього, позивач змушена безпідставно нести додаткові витрати з оплати комунальних послуг за зареєстровану особу, що фактично не проживає. Провадження у справі відкрито ухвалою від 29.07.2020 р. з призначенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. До початку судового засідання представником позивача - адвокатом Луценком С.О. - подана заява, в якій сторона позивача просить розглянути справу без його участі, позов задовольнити в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомлено, відзив на позов не надходив. На підставі ст.223 ч.4, 280 ЦПК України розгляд справи проведений в заочному порядку. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, що містяться у матеріалах справи, наданих позивачем документів на які він посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що з 10.10.2019 року на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляром О.Л. за реєстром № 2143, позивач [PERSON] , [INFO] , є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що у Подільському районі м.Києва. Відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 10.10.2019р. право власності позивача на вищевказану квартиру зареєстровано у встановленому законом порядку, Позивач є єдиним власником даного нерухомого майна. Відповідач [PERSON] , [INFO] , є громадянки Ісламської Республіки Іран, згідно посвідки на тимчасове проживання в Україні, виданої ГУ ДМС України в м.Києві, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , тобто в квартирі, Власником якої є Позивач, з 01.06.2013 р., строк продовжено до 01.09.2015 р. Факт не проживання Відповідача у вказаній квартирі підтверджується мешканцями будинку [ADDRESS] , про що ними складені Акти про непроживання особи за місцем реєстрації від 23.03.2019р. , Актом від 13.03.2020р. та Актом від 16.10.2020р. 10.01.2020 р. позивач звернулась до Відділу з питань реєстрації місця проживання Подільської РДА у м.Києві із заявою встановленого зразку про зняття відповідача з реєстраціїї місця проживання, але їй було відмовлено. Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України та ЖК України. За змістом ст.156 ч.1 Житлового Кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16). Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до положень статей 391 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Верховний суд у складі Касаційного цивільного суду зробив такий висновок у справі № 638/13030/13-ц, постанова від 25 липня 2018 року: якщо квартира набута на законних підставах, покупець має право виселити усіх зареєстрованих у ній осіб, в тому числі і членів сім`ї продавця, без надання іншого житлового приміщення. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В судовому засіданні наданими документами підтверджено, що відповідач не є власником квартири, не є родичем/членом родини позивача, не проживає у вказаній квартирі більше року без поважних на те причин, та не бере участі в утриманні майна за місцем реєстрації, що порушує права позивача як власника нерухомого майна. При визнанні судом відповідача таким, що втратила право користування житловим приміщенням, судом не вбачається порушення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідач тривалий час без поважних причин не проживають у зазначеній квартирі. При цьому, згідно посвідки відповідача, як іноземного громадянина, проживання у вищевказаній квартирі реєструвалось як тимчасове, строк якого сплинув 01.09.2015 р. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Згідно із статтею 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням - вищевказаною квартирою. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, заснованими на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. Статтею ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що однією з підстав зняття з реєстрації місця проживання фізичної особи є рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням. Отже, зазначення про необхідність зняття особи з реєстраційного обліку у рішенні суду є зайвим. Відповідно до Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання», зняття особи з реєстраційного обліку проводиться компетентними, уповноваженими на це органами, зокрема, на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, і лише в разі відмови цього органу здійснити зняття особи з реєстраційного обліку на підставі рішення суду, такі дії можуть бути оскаржені до суду із залученням компетентного органу в якості відповідача. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, то відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає сплачений позивачем при подачі позову судовий збір в розмірі 840,8 грн., сплата якого підтверджена квитанцією від 25.02.2020 р. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст.317, 319, 321, 391, 405, 406 ЦК України, ст.ст.150, 156 ЖК України, ст.3,7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved