Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 06.07.2012 року відповідач підписав заяву б/н, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту на умовах, визначених Банком. [PERSON] свої зобов'язання щодо повернення коштів не виконує, в результаті чого у нього утворилася заборгованість на загальну суму 16070,31 грн. З урахуванням викладених обставин позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором та судові витрати по справі. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду провадження по справі було відкрито та призначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, на позовних вимогах наполягає, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с.4,33). Відповідач у судове засідання не з'явився. Ухвала про відкриття провадження разом з матеріалами позову була направлена за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, яка співпадає з адресою, зазначеною у позові (а.с.2,37,40). Відзиву на позов або жодних заяв суду від [PERSON] не надходило. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов'язків суб'єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява №3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. З урахуванням того, що судом були використані передбачені Законом способи для повідомлення відповідача про розгляд справи, а також зважаючи на згоду належним чином уповноваженого представника позивача на заочний розгляд справи та відсутність відзиву відповідача на позов, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового процесу звукозаписувальними технічними засобами, що передбачено ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд вважає, що у даному випадку не будуть порушені процесуальні права відповідача, оскільки заочне судове рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, у порядку ст. 284 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. На підставі ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У судовому засіданні встановлено, що 06.07.2012 року [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг. Того ж дня він підписав Заяву б/н, згідно якої отримав кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту (з можливістю його збільшити або зменшити) на картковий рахунок на умовах, визначених Банком (а.с.9-25). Відповідач зобов'язання за вказаним вище кредитним договором у встановлений строк належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 04.01.2018 року у нього перед Банком утворилася заборгованість, яка складається з наступного: -Заборгованість за кредитом - 58,85 грн.; -Заборгованість за відсотками - 8193,25 грн.; -Заборгованість за пенею - 6576,77 грн.; -Штраф (фіксована частина) - 500,00 грн.; -Штраф (процентна складова) - 741,44 грн., а всього 16070,31 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.5-8). На день розгляду справи заборгованість відповідачем перед АТ КБ «ПриватБанк» у добровільному порядку не сплачена, а тому підлягає примусовому стягненню. Враховуючи вище викладене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин суд вважає необхідним стягнути з відповідача суму сплаченого позивачем судового збору у розмірі 1762,00 грн. (а.с.1).

Outcome: approved