Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-05 00:00:00

в березні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб, такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він є власником квартири [ADDRESS] . В зазначеній квартирі зареєстрована колишня співмешканка позивача - [PERSON] , разом з неповнолітніми дітьми [PERSON] , 2009 року народження, та [PERSON] , 2013 року народження. Останні за вказаною адресою не проживають, проте відповідач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах дітей, не бажає добровільно знятися з реєстраційного обліку. Разом з тим, їх реєстрація в даній квартирі створює незручності власнику житла щодо користування та розпорядження своєю власністю. Зазначені обставини стали підставою для звернення з даним позовом до суду. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник адвокат Вуїв О.В. не з`явилися. Остання надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги [PERSON] підтримала. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися,судом, відповідно до ч.11 ст. 128 ЦПК України, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення. Про причину неявки суду не повідомили. Представник третьої особи без самостійних вимог - Органу опіки та піклування Вознесенської районної державної адміністрації Миколаївської області в судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд вважав можливим провести заочний розгляд справи, відповідно до ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] , відповідно до договору дарування квартири, посвідченого 02.12.2009 року приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області (а.с. 8-10). Позивач зареєстрований та проживає за вказаною адресою (а.с. 7, 11-14). В зазначеній квартирі також зареєстровані відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - з 08.09.2016 року, проте з 05.12.2016 року в ній не проживають (а.с. 11-20). Разом з тим, в матеріалах справи відсутні жодні докази, що відповідачам з боку власника створювалися будь-які перешкоди в користуванні житлом, не висловили вони бажання продовжувати користуватися квартирою й під час розгляду справи. Також матеріали справи не містять доказів щодо наявності між сторонами угоди з приводу іншого порядку та строків користування житлом. Відповідно до ст.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Так, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Згідно зі ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статті 150,156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Водночас, ст.405 ЦК України встановлює сервітутне право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом. Зокрема: - члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником; - член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. До членів сім`ї власника належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України (дружина (чоловік), їх діти і батьки). Членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником квартири (будинку) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником житла і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 ЖК України. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років, зокрема є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, тобто дитина набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає (право малолітньої дитини є похідним від права батьків (або одного з них). За такого, враховуючи встановлені обставини, зокрема невикористання без поважних причин відповідачами свого права на користування належним позивачу житлом понад один рік, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved