Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-12 00:00:00

В березні 2019 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» (далі по тексту - відповідач) про захист прав споживача і визнання нікчемним кредитного договору. Позовні вимоги мотивовані тим, що 14.09.2010 року [PERSON] як фізична особа мав намір отримати для власних потреб кошти в кредит у ПАТ «Енергобанк» за кредитним договором № 1009-07. Передумовою для укладення кредитного договору і надання коштів було обов`язкове надання позивачем на користь відповідача забезпечення кредитних зобов`язань - іпотеки. 14.09.2010 року між сторонами було укладено договір іпотеки, за умовами якого цей договір забезпечив вимоги іпотекодержателя (банку), що випливають із кредитного договору № 1009-07 від 14.09.2010 року, укладеного між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем ( [PERSON] ) В обґрунтування наведеного позивач також посилається на висновок лінгвістичної експертизи № 177 від 12.01.2018 року згідно якої, за текстовим вираженням і лінгвістичним змістом умови договору забезпечують кредитний договір № 1009-07 між ПАТ «Енергобанк» та [PERSON] 14.09.2010 року [PERSON] зі своєї сторони підписав в банку примірник оригіналу кредитного договору № 1009-07 від 14.09.2010 року, однак відповідач не передав назад позивачу підписаний примірник договору. Враховуючи викладене, а також положення ст.ст. 203, 218, 1054, 1055 ЦК України, позивач вважав кредитний договір № 1009-07 від 14.09.2010 року нікчемним, оскільки він не був укладений. Посилаючись на викладене позивач просив суд визнати нікчемним кредитний договір № 1009-07 від 14.09.2010 року між ПАТ «Енергобанк» та [PERSON] . Ухвалою суду від 02 квітня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 14.05.2019 року 02.05.2019 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову з огляду на те, що позивачем не доведено того, що між ним та банком було дійсно укладено кредитний договір. Іпотечний договір слугував забезпеченням виконання зобов`язання за кредитним договором, який був укладений між ПАТ «Енергобанк» та ТОВ «Компанія «Енерготрейд», засновником якого є позивач. Позивач, в свою чергу, не звертався до відповідача із пропозицією укласти такий договір. Окрім того, просили суд застосувати до вимог за даним позовом позовну давність, оскільки з 14.09.2010 року пройшло майже 9 років. Ухвалою суду від 14 травня 2019 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 13.06.2019 року. В судовому засіданні 13.06.2019 року представник позивача позов підтримав та просив суд про його задоволення. В судове засідання 13.06.2019 року представник відповідача не з`явився, надав суду клопотання про відкладення розгляду справи, яке судом було відхилено як безпідставне. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що в задоволенні позову слід відмовити з наступник підстав. Згідно зі 509 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16 січня 2003 р. (далі по тексту - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Останні встановлені ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Судом встановлено, що 14.09.2010 року між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки в забезпечення виконання зобов`язань, що випливають із кредитного договору № 1009-07 від 14.09.2010 року, укладеного між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем. Згідно із висновком лінгвістичної експертизи № 177 від 12.01.2018 року згідно якої, за текстовим вираженням і лінгвістичним змістом умови договору забезпечують кредитний договір № 1009-07 між ПАТ «Енергобанк» та [PERSON] 14.09.2010 року між ПАТ «Енергобанк» та ТОВ «Компанія «Енерготрейд» було укладено кредитний договір № 1009-07. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов`язків за угодою, є виконанням угоди. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Відповідно до п.п. 4 та 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Так, позивач зазначав, що оспорюваний ним кредитний договір підлягає визнанню нікчемним, оскільки укладений із недодержанням письмової форми. Разом із тим, позивачем в ході судового розгляду не було надано суду доказів на під твердження того, що кредитний договір № 1009-07 від 14.09.2010 року дійсно укладався між ним та банком. Посилання при цьому на договір іпотеки, в якому міститься посилання на кредитний договір та висновок лінгвістичної експертизи, не підтверджують самого факту існування такого договору, оскільки є лише припущенням про таке. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Є припущеннями позивача про наявність кредитного договору № 1009-07 від 14.09.2010 року, який був укладений без додержання письмової форми, оскільки відсутні будь-які належні докази на підтвердження цього. Окрім того, відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Таким чином, недодержання письмової форми правочину тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. Окрім того, відповідно до п.п. 69-71 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року у справі № 916/3156/17, Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 7 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц щодо того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Водночас Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Отже, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову в про визнання недійсним кредитного договору слід відмовити.

Outcome: dismissed