Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

В березні 2017р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2-6) до відповідача Національного музею історії України, в якому просила суд: визнати незаконним та скасувати наказ № 258 від 03 січня 2017р. «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності бухгалтера 1-ї категорії сектору планування та статистичної звітності відділу бухгалтерського обліку, фінансування та звітності [PERSON] ». Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона працювала у відповідача на посаді бухгалтера 1-ї категорії сектору планування та статичної звітності відділу бухгалтерського обліку, фінансування та звітності. 03 січня 2017р. відповідачем було видано наказ № 258, відповідно до якого позивачку за порушення приписів ст. 21 Закону України «Про відпустки» притягнуто до відповідальності - оголошено догану за зумисне зволікання у виплаті заробітної плати [PERSON] за час його додаткової відпустки, як учасника бойових дій. На думку позивачки зазначений наказ є незаконним, винесений з порушенням трудового законодавства, а саме за відсутності складу відповідного дисциплінарного проступку з її сторони та доказів його вчинення, оскільки посада, яку обіймав співробітник [PERSON] була виключена зі штатного розпису. За твердженнями позивачки дійсною причиною притягнення її до відповідальності є неприязні стосунки, які склались між нею та адміністрацією підприємства. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Гуменюк А.І. від 07 березня 2017р. відкрито провадження по справі. Розпорядженням від 21 листопада 2017р. за № 01-08-1052 здійснено повторний автоматичний розподіл справи. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Волошина В.О. В судовому засіданні позивачка заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просила суд позов задовольнити, наголошуючи, що вимога адміністрації відповідача, щодо здійснення нею нарахування відповідному працівнику заробітної плати, спричинило притягнення її, як відповідальної особи до кримінальної відповідальності, а тому вона відмовилась виконувати явно незаконний наказ. В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив, стороною були подані пояснення на позов, та наголошував, що наказом відповідача від 07 липня 2017р. № 184 «Про дострокове зняття дисциплінарного стягнення з [PERSON] », з позивачки було знято догану, оголошену наказом № 258 від 03 січня 2017р. Допитані в судовому засіданні за заявою сторони відповідача свідки: [PERSON] , [PERSON] повідомили наступне. Свідок [PERSON] суду повідомила, що вона є Генеральним директором відповідача. За рішенням суду на роботі був поновлений працівник підприємства [PERSON] , який, як учасник бойових дій скористався своїм правом на отримання відповідної оплачуваної відпустки. Адміністрацією підприємства було видано наказ про відпустку цього працівника з зобов`язанням відповідачки здійснити виплати заробітної плати, проте позивачка відмовилась виконувати наказ та свої посадові обов`язки надавши формальні відмови, у зв`язку з чим до неї було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює на посаді завідувача кадрів. Свідку відомо, що співробітник підприємства [PERSON] був поновлений на роботі за рішенням суду. На виконання цього рішення суду, відповідачем було видано наказ про його поновлення на роботі та виплаті заробітної плати, а також відпускні за час оплачуваної відпустки, як учаснику бойових дій. Після передачі наказу до бухгалтерії з метою його виконання, позивачка відмовилась виконувати наказ і нарахувати цьому працівнику належні грошові кошти. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно зі ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Згідно із ст. 148 цього Кодексу дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. За ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 22 Постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992р. № 9, судам необхідно з`ясувати чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування(ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом(ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, та не оспорюється сторонами, що позивачка працювала у відповідача з 09 вересня 2013р., а з 24 березня 2016р. була переведена на посаду бухгалтера 1-ї категорії сектору планування та статистичної звітності відділу бухгалтерського обліку, фінансування та звітності. 29 травня 2018р. позивачка була звільнена з роботи, згідно наказу відповідача № 70-к за ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням). 03 січня 2017р. відповідачем було притягнуто позивачку до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, згідно наказу відповідача № 258. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016р. по цивільній справі № 761/21796/15-ц, яке набрало законної сили, позов [PERSON] до Національного музею історії України Міністерства культури України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Профспілка працівників Національного Музею історії України, Міністерство культури України, Генеральний директор Національного музею історії України [PERSON] , про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - задоволено частково. Визнано звільнення [PERSON] на підставі наказу Генерального директора Національного музею історії України від 13 липня 2015р. № 255, незаконним та скасовано його; поновлено [PERSON] на посаді головного інженера Національного музею історії України з 14 липня 2015р. Визнано запис № 24 від 13 липня 2015р. у трудовій книжці серії [NUMBER] , про звільнення [PERSON] на підставі наказу Генерального директора Національного музею історії України від 13 липня 2015р. № 255, недійсним та зобов`язано Національний музей історії України Міністерства культури України внести відповідні відомості до трудової книжки серії [NUMBER] . Стягнуто з Національного музею історії України на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 106912,26 грн. без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів; у відшкодування моральної шкоди 1000,0 грн. В решті позову - відмовлено. Рішення суду в частині поновлення [PERSON] на посаді головного інженера Національного музею історії України та стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 7440,85 грн. без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів, підлягало негайному виконанню. На виконання зазначеного рішення суду, відповідачем було видано наказ № 225 від 25 листопада 2016р., яким співробітника [PERSON] було поновлено на роботі на посаді головного інженера з 14 липня 2015р. та встановлено посадовий оклад у розмірі 5828,0 грн. 28 листопада 2016р. відповідачем було видано наказ № 501-в про надання співробітнику [PERSON] додаткової відпустки, як учаснику бойових дій на 14 календарних днів з 29 листопада по 12 грудня 2016р. включно. 02 грудня 2016р. позивачкою та головним бухгалтером [PERSON] було подано Генеральному директору відповідача доповідну записку, з зазначенням в ній, що накази відповідача № 225 від 25 листопада 2016р., № 501-в від 28 листопада 2016р. не відповідають вимогам чинного законодавства, а тому позивачка та її безпосередній керівник просять надати окреме рішення щодо нарахування [PERSON] належних сум. Судом встановлено, що відповідачем, розпорядженням № 193 від 02 грудня 2016р. та наказом № 234 від 05 грудня 2016р. запропоновано позивачці надати письмові пояснення щодо невиконання зазначених вище наказів відповідача відносно співробітника [PERSON] На виконання розпорядження № 193 від 02 грудня 2016р. та наказу № 234 від 05 грудня 2016р., позивачкою було складено 02 грудня 2016р. доповідну записку, в якій вона повідомила відповідача, що діяла у відповідності до вимог закону та необхідності приведення наказів відносно співробітника [PERSON] у відповідність до вимог закону. 05 грудня 2016р. позивачкою були надані письмові пояснення на наказ № 234 від 05 грудня 2016р., в яких позивачка повідомила, що відповідач зобов`язаний привести штатний розпис підприємства у відповідність з рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016р. по цивільній справі № 761/21796/15-ц. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка наголошувала, що вона, обіймаючи посаду бухгалтера 1-ї категорії сектору планування та статистичної звітності відділу бухгалтерського обліку, фінансування та звітності, діяла правомірно відмовившись виконувати накази відповідача № 225 від 25 листопада 2016р., № 501-в від 28 листопада 2016р., обґрунтовуючи свої дії: листом Міністерства культури від 26 грудня 2016р. № 34/15-4/53-16 на її ім`я та листом на ім`я В.о. голови Первиннох профспілкової організації Національного музею історії України за № 26-04-14-14/4444 від 15 травня 2018р. від Північного офісу Держаудитслужби. В свою чергу в судовому засіданні представник відповідача, звертав увагу суду, що правомірність дій відповідача, щодо поновлення незаконно звільненого співробітника [PERSON] на роботі, без внесення змін до штатного розпису підприємства та виплати йому належних грошових сум, була предметом розгляду цивільної справи № 761/9268/17, відповідно до рішення по якій, позов [PERSON] до Національного музею історії України, треті особи: Генеральний директор Національного музею історії України [PERSON] ., Міністерство культури України; Профспілка працівників Національного музею історії України про визнання дій (бездіяльності) неправомірними; визнання наказів незаконними та їх скасування - залишено без задоволення. Також представник відповідача наголошував, що відповідно до листа - відповіді на скаргу відповідача з Північного офісу Держаудитслужби від 29 серпня 2018р. № 26-12-14-14/7777, було зазначено, що виплата належних співробітнику [PERSON] грошових сум, як незаконно звільненому працівнику, не є матеріальною шкодою, оскільки відповідачем виконувалось рішення суду. Судом не встановлено, протягом розгляду справи в суді, що Міністерством культури України, в підпорядкуванні якого перебуває відповідач, були застосовані дисциплінарні заходи щодо посадових осіб відповідача, в частині поновлення на роботі та виплаті належним сум співробітнику [PERSON] за рішенням суду, у порушення законодавства. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи покази допитаних в судовому засіданні свідків, положення ст. 129-1 Конституції України, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають, при цьому судом не встановлено, що відповідач діяв в порушення трудового законодавства, застосовуючи відносно позивачки дисциплінарне стягнення у вигляді догани. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню на користь позивачки понесені останньою судові витрати.

Outcome: dismissed