Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-12 00:00:00

В березні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила зобовязати відповідача [PERSON] не чинити перешкоди у здійсненні їй права користування земельною ділянкою, яка знаходиться в м.Щорс, по вул. Нереті на, 44, усунути існуючи перешкоди шляхом демонтування залізного паркану, який самовільно встановлений відповідачем. Рішенням Щорського районного суду від 06 червня 2016 року позовні вимоги [PERSON] задоволено, зобовязати [PERSON] не чинити перешкоди у здійсненні [PERSON] права користування земельною ділянкою, яка знаходиться в місті Сновськ Чернігівської області по вул. Неретіна, буд.44, зобовязано усунути перешкоди [PERSON] в користуванні земельною ділянкою шляхом демонтування залізного паркану, який самовільно встановлений відповідачем [PERSON] Вирішено питання про розподіл судових витрат. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Відповідач зазначає, що рішення міської ради про встановлення земельного сервітуту прийняте з грубим порушенням законодавства, оскільки такі повноваження у ради відсутні. Вказує, що на протязі 15 років позивач не заперечувала проти існування паркану. Також [PERSON] звертає увагу на те, що на встановлення огорожі на приватних земельних ділянках не потрібна згода суміжних землекористувачів. Наполягає на тому, що паркан вона збудувала на належній їй на праві власності земельній ділянці, за власні кошти, відступивши від межі між земельними ділянками, він є її особистою власністю. Під час оформлення договору купівлі-продажу будинку на схемі генерального плану забудовника, затвердженого у 1990 році, зроблено запис про поділ земельних угідь між сторонами. Відповідач стверджує, що позивач має окремий заїзд, яким користується щодня. В письмових запереченнях [PERSON] просить апеляційну скаргу [PERSON] залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, вважаючи його законним та обгрунтованим. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач [PERSON] самовільно встановила паркан, чим створює перешкоди позивач [PERSON] у доступу до її частини будинку. Також суд виходив із доведеності встановлення для позивача земельного сервітуту на право чи проїзду через земельну ділянку, якорю користується відповідач. Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 06 жовтня 1992 року. Зазначена квартира складає 49/100 частини всього будинку. Власником квартири № 1 за цією ж адресою є [PERSON], її квартира складає 51/100 частин будинку. Відповідно до ст. 30 ЗК України 1991 року (в редакції станом на день укладення [PERSON] договору купівлі-продажу) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими обєктами переходить і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди. Аналогічна норма закріплена і в ст. 120 ЗК України 2001 року. Відповідно до положень договору купівлі-продажу від 06 жовтня 1992 року квартира №2 та надвірні споруди, які придбала [PERSON] за цим договором, розташовані на землях Щорської міської ради (а.с.9). Отже, земельна ділянка, на якій розташований будинок № 44, перебуває у спільному користуванні сторін відповідно до норм закону та умов договору. На час розгляду справи у кожної із сторін відсутні правовстановлюючі документи, що посвідчують їх право власності на спірну земельну ділянку (її частину). Порядок користування земельною ділянкою, який склався між сторонами, ніким не погоджений. Відповідачем [PERSON] не заперечується факт встановлення нею спочатку деревяного, а потім і залізного паркану на частині земельної ділянки, зі сторони де розташована її квартира. Згідно копії акту обстеження земельної ділянки по вул.. Неретіна 44 від 16.02.2016 року, житловий будинок по вул.Неретіна 44 знаходиться у спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON] Проектом будівництва передбачений єдиний підїзд до подвіря загального користування зі сторони по вул.Неретіна, тобто зі сторони кв.1, але фактично земельну ділянку перегороджено парканом, який встановила [PERSON] Рішенням виконавчого комітету Щорської міської ради від 21 жовтня 2009 року [PERSON] було зобовязано розібрати самовільно збудований паркан (а.с.13). Іншим рішенням Щорської міської ради від 26 листопада 2009 року [PERSON] було рекомендовано погодити встановлення земельного сервітуту на проїзд через її територією до земельної ділянки [PERSON], а в разі невиконання в десятиденний термін зняти самовільно встановлену деревяну огорожу (а.с.15). Згідно акту від 20 листопада 2009 року складеного за результатами проведеного обстеження спірної земельної ділянки, комісією також було встановлено, що двоквартирний будинок по вул. Неретіна, 44 має один заїзд, тобто двір є територією загального користування, який [PERSON] перегородила парканом (а.с.16). Відповідно до відповіді Санітарно-епідемічної станції Щорського району Чернігівської області від 02.04.2010 року за №01/22 при проведенні обстеження встановлено, що [PERSON] самовільно перегородила двір, чим позбавила підїзду до квартири [PERSON]; двір є територією загального користування; такими діями [PERSON] порушила вимоги ДБН 360-92 та ст. 15 Закону України „Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення (а.с.14). Аналогічні висновки містить відповідь Санітарно-епідемічна станція Щорського району Чернігівської області від 05.02.2016 року за №28 (а.с.18). Згідно акту обстеження земельної ділянки по вул. Неретіна, 44 від 16 лютого 2016 року також встановлено, що [PERSON] перегородила ділянки спільного користування металевим парканом, чим порушила вимоги ДБН 360-92. Працівниками Щорського районного сектору Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Чернігівській області було здійснено виїзд за адресою проживання [PERSON] та встановлено, що [PERSON] перегородила двір, чим лишила підїзду пожежного автомобіля до її квартири (а.с.20). Отже, [PERSON] було неодноразово рекомендовано демонтувати металеву огорожу, що унеможливлює доступ заїзду [PERSON] до її квартири, однак відповідачка не демонтувала металеву огорожу. Відповідно до частин 1, 2, 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами 2, 3 ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідачка [PERSON] заперечує самовільність та незаконність встановлення нею паркану, обгрунтовуючи це встановленням паркану на належній їй земельній ділянці та незаконністю рішення ради про встановлення сервітуту. Судом встановлено, що земельна ділянка по вул. Неретіна, 44 в м.Щорс перебуває у власності Щорської міської ради, відповідач [PERSON] власником земельної ділянки не являється. Відсутні також підстави стверджувати, що паркан встановлено на земельній ділянці, яка знаходиться лише у користуванні відповідача. Таким чином, відповідач по справі [PERSON] самовільно, без згоди та погодження позивача, на земельній ділянці, яка перебуває у спільному користуванні сторін, встановила залізний паркан, чим перешкоджає позивачці заїжджати та виїжджати автомобілем та проходити пішки до належної їй частини будинку. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] підлягали задоволенню саме з цих мотивів. Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду змінити в частині мотивів задоволення позову, залишивши його без змін в іншій частині.

Outcome: partial