Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-21 00:00:00

В березні 2015 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що мати малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], відповідач у справі, свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не вжила жодних заходів щодо повернення дітей в сім*ю за час перебування їх в комунальному закладі, на проявляє щодо них батьківської уваги та турботи, не опікується ними, не забезпечує необхідним харчуванням, не займається їх вихованням та утриманням, не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню дітьми загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу. У судовому засіданні представник позивача Сорокіна Ю.О., діюча за довіреністю, підтримала позов повністю, просила його задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов не визнала, суду пояснила, що після примусового відібрання дітей в березні 2011 році, причиною чого стали неналежні житлово-побутові умови її сім»ї, вона разом з батьком вживала всіх необхідних заходів для поліпшення житлових умов, а саме, повернення трьохкімнатної квартири, в якій зареєстрована і якої її незаконно позбавили, визнавши заочним рішенням такою, що втратила право користування житловим приміщенням в ній, після чого квартира була надана іншим особам, які її приватизували і лише місяць тому звільнити, залишили голі стіни, газову піч та частково сантехніку. Вона весь час працює, робочий час з 08.00 до 17.00, отримує заробітну плату після утримання аліментів за рішенням суду менше 600 гривень, а тому не може ані зробити ремонт в квартирі, щоб привести дітей, ані часто відвідувати їх та носити гостинці. Вона цікавиться життям дітей, за наявності можливості відвідує їх, однак були такі випадки, коли її до дітей адміністрація дитячого будинку не пускала, посилаючись на карантин чи відпочинок дітей, докоряли тим, що не завжди приносила гостинці. Представник Комунального закладу «Маріупольський дитячий будинок змішаного типу «Центр опіки» для дітей дошкільного і шкільного віку Маріупольської міської ради Донецької області» Мануйленко А.О. суду пояснила, що діти відповідача перебувають в їх закладі з 29.03.2011 року на повному державному забезпеченні як позбавлені батьківського піклування, відібрані у матері без позбавлення батьківських прав. Батьки можуть мати побачення з дітьми лише в присутності персоналу закладу в дні з понеділка по п'ятницю, з 15.30 до 17.00. За цей час відповідач відвідувала їх дуже рідко, в 2014 році - 4 рази, в 2015 році - 2 рази, не завжди приносила їм гостинці. На її думку, відповідач мала можливість за бажанням відвідувати дітей частіше, вирішуючи питання вільного часу за місцем роботи. Не заперечила, що могли бути випадки, коли батькам не дозволяли побачення з дітьми через карантин, або якщо батьки приходять не в час побачень. Також пояснила, що на рахунки дітей грошові кошти від відповідача не надходять, однак їм було відмовлено у притягненні її до відповідальності за ухилення від сплати аліментів з п осиланням на відсутність законних підстав. Прокурор вважав, що у справі наявні законні підстави для задоволення позову. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідачка є матір'ю малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Діти на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29.03.2011 відібрані у матері без позбавлення батьківських прав, з того часу перебувають на повному державному утриманні в Комунальному закладі «Маріупольський дитячий будинок змішаного типу «Центр опіки» для дітей дошкільного і шкільного віку Маріупольської міської ради Донецької області». Цим же рішенням з відповідачки стягнуто аліменти на їх утримання в розмірі 1/6 частини доходу щомісяця. Відповідачка до квітня 2015 року проживала за місцем реєстрації разом з батьками, які є пенсіонерами, та братами -інвалідами, в двокімнатній квартирі, мала незадовільні житлово-побутові умови. С квітня 2015 року після фактичного повернення їй 3-кімнатної квартири особами, які займали її незаконно з 2008 року в незадовільному стані, користується цією квартирою. За актом обстеження житлово-побутових умов дійсно в жодній з квартир не створені умови для проживання малолітніх дітей. Однак, враховуючи незначний проміжок часу фактичного володіння трикімнатною квартирою, суд вважає, що провини в цьому відповідачки нема, оскільки вона, працюючи, має незначний дохід, державні органи не надали їй жодної допомоги, у тому числі і матеріальної, для проведення відновлювального ремонту житла, якого вона була позбавлена незаконно з вини державних органів. Як вбачається з довідки ДВНЗ «Приазовський державний технічний університет» від 5 травня 2015 року № 112, відповідач працює прибиральницею, її дохід (нарахована заробітна плата) за період з травня 2014 року по квітень 2015 року склав 16753,27 грн, з яких сплачені аліменти в сумі 7411,94 гривні. Доказів того, що аліменти стягнуті на утримання іншої дитини сина [PERSON], [INFO], за рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 19.12.2006) за яким визначено до стягнення ? частина доходу відповідачки щомісяця на утримання, позивачем суду не надано. Зважаючи на наявність постійного місця роботи відповідача, про що був обізнаний комунальний заклад, як стягувач аліментів за судовим рішенням, та державний виконавець Жовтневого ВДВС, на виконанні якого перебуває виконавчий документ, підстави вважати, що відповідач ухиляється від сплати аліментів на утримання дітей, не надає їм матеріальну допомогу добровільно, у суду відсутні. За місцем проживання відповідачка характеризується задовільно, до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягалась. В суді жодним чином не спростовані пояснення відповідача стосовно того, що вона не має можливості частіше відвідувати дітей, оскільки графік її роботи співпадає з графіком відвідувань в дитячому закладі, а також не має достатньо коштів для придбання їм гостинців, яких чекають діти під час побачень. Разом з тим, за довідкою про відвідування, відповідач навіщала дітей протягом 2014-2015 разів 6 разів, тобто, 2 рази на півроку. Суд погоджується, що такі відвідування є рідкими і не сприяють відновленню та збереженню нормальних відносин між матір'ю та малолітніми дітьми, однак не є підставою вважати, що відповідач самоусунулась від виховання дітей. Діти знають свою матір, вона завдає можливих зусиль для створення житлово-побутових умов за місцем проживання, має намір повернути дітей в сім»ю, однак на теперішній час, на думку суду, цьому заважають об'єктивні обставини. Відповідач дійсно з 2011 року не зверталась до суду з вимогами про повернення їй дітей. Однак і підстави для такого звернення відсутні і на теперішній час, оскільки не з вини відповідачки не відпали причини, які перешкоджали належному вихованню дітей відповідачкою - незадовільні житлово-побутові умови. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона у спорі повинна довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Заперечуючи проти позову, відповідач послалась на неможливість виконувати батьківські обов'язки в повному обсязі з незалежних від неї причин, що фактично не спростовано представником позивача в судовому засіданні, підтверджується дослідженими в суді доказами. Підставами для позбавлення батька, матері батьківських прав щодо дитини, дітей, є встановлені судом обставини, зазначені в частині 1 ст. 164 СК України. В судовому засіданні жодна з таких обставин не встановлена, позивачем не доведена. Таким чином, законні підстави для задоволення позову відсутні. Відповідно до ст.164 СК України,

Outcome: dismissed