Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-28 00:00:00

В березні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що з 28 квітня 2012 року по 20 жовтня 2016 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Від цього шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO]. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 жовтня 2016 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу малолітній син проживає разом з відповідачем та її батьками у будинку, який належить батькам. З грудня 2014 року у сторін почали виникати сварки на побутовому рівні і [PERSON] разом з сином переїхала проживати до своїх батьків. Позивач протягом 2015 року намагався помиритися з дружиною, вони часто зустрічалися і на деякий час у них стосунки налагоджувались. Проте, одного разу, після чергової сварки відповідач повідомила, що вона не дозволить більше позивачу зустрічатися з сином та жодної матеріальної чи грошової допомоги від нього приймати не буде. Особисто відповідач зустрічатись не бажає. Всі спроби позивача, з часу розірвання шлюбу, нормальним, мирним шляхом врегулювати даний спір призводить лише до конфліктів, оскільки відповідач не бажає приймати матеріальної допомоги позивача в утриманні сина, не дозволяє відповідачу приймати участі у вихованні сина та створює такі обставини, через які позивач не може зустрічатись з сином. Тому право позивача на безперешкодне спілкування з його дитиною на сьогоднішній день є порушеним. Для вирішення даного спору [PERSON] звернувся до комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Бориспільської міської ради, рішенням якої від 30 січня 2017 року було визначено порядок спілкування позивача з сином. Проте, [PERSON] ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування виконавчого комітету Бориспільської міської ради та продовжує чинити перешкоди позивачу у спілкуванні з сином. Тому [PERSON] просить суд зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди у спілкуванні з сином, [PERSON], 11 лютого 2013 року, та встановити наступні способи участі [PERSON] у вихованні сина: систематичні побачення та особисте спілкування з дитиною у першу та третю суботу місяця, другу і четверту неділю місяця з 12.00 години до 16.00 години на нейтральній території без присутності матері; кожну середу місяця з 17.00 години до 20.00 години за місцем проживання позивача без присутності матері. Крім цього, зобов'язати [PERSON] за два дні до зустрічі з сином надавати [PERSON] точну інформацію щодо фактичного місця перебування дитини, а у разі зміни його місця проживання, повідомляти про це його особисто на наступний день після настання таких обставин. У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позов підтримали та просили суд його задовольнити. Відповідач та її представник [PERSON] заперечували проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування своїх заперечень вказали на те, що до погіршення відносин між сторонами призвели дії позивача та його батьків, з якими вони проживали, внаслідок чого [PERSON] з дитиною переїхала до своїх батьків. Позивач дитиною не цікавився та матеріально не допомагав. Однак, після припинення шлюбних відносин та окремого проживання, [PERSON] взагалі самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, не приймав участі у вихованні дитини. Крім цього, відповідач вважає необґрунтованими позовні вимоги про систематичні побачення та особисте спілкування позивача з дитиною на нейтральній території за місцем свого проживання без присутності матері. Оскільки, після розлучення та вчинення позивачем насильства в сім'ї психічний стан сина [PERSON] погіршився та наразі він сам не бажає спілкуватися зі своїм батьком. На даний час неповнолітній [PERSON] проживає разом з матір'ю, виховується в любові та повазі до його особистості, а тому, на думку відповідача, позовні вимоги не відповідають інтересам дитини. За вказаних обставин відповідач та її представник просили відмовити у задоволенні пред'явленого позову у повному обсязі. Представник третьої особи [PERSON] надала до суду заяву, в якій вказала, що просить розглянути справу за її відсутності та при розгляді справи покладається на розсуд суду. При цьому, просить ухвалити рішення з урахуванням висновку органу опіки та піклування Бориспільської міської ради «Про погодження висновку щодо розв'язання спору про участь громадянина [PERSON] у вихованні його малолітнього сина». Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що з 28 квітня 2012 року по 20 жовтня 2016 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу вони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Вказані обставини підтверджуються копією свідоцтва про народження (а.с.7) та копією рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 жовтня 2016 року (а.с.8). Після розірвання шлюбу малолітній син залишився проживати разом з відповідачем. При цьому [PERSON] проживає окремо від них. Вказана обставина визнана сторонами у судовому засіданні, а тому відповідно до положення ч.1 ст.61 ЦПК України додатковому доказуванню не підлягає. Відповідно до ч.1 ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. У відповідності до ч.2 та ч.3 ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з ч.1 ст.159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. За принципами, закріпленими в Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Таким чином, суд при встановленні способу спілкування з дитиною, має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини. Як пояснила у судовому засіданні відповідач вона дійсно не дає дозволу позивачу на спілкування з сином, оскільки за чотири роки позивач не цікавився дитиною та не надавав жодної допомоги по утриманню дитини. При цьому, дитина не знає свого батька. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він особисто забирав відповідача з будинку [PERSON] після сварки. Позивача свідок може охарактеризувати як порядну людину, йому невідомо чи останній притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона є матір'ю позивача. Дійсно, після розлучення діти не можуть дійти згоди та домовитись про порядок побачення з дитиною. Після розлучення приблизно 8 місяців вони зустрічались, один раз разом їздили купувати речі для дитини. Згодом свідок разом з позивачем двічі приїздили за адресою місця проживання відповідача, але побачити дитину не вдалося. Намагалися направити поштою грошові кошти для дитини, але відповідач відмовилася їх отримувати. В останнє позивач бачив свою дитину рік тому. Причина у зв'язку з якою відповідач не дає зустрічатися з дитиною це особисті неприязні відносини, які склалися між відповідачем та свідком. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що є чоловіком [PERSON] і займається вихованням її дитини. З того моменту, коли її чоловік від першого шлюбу та його батьки, дізналися про те, що вона подала заяву про розірвання шлюбу, почали погрожувати. Батько дитини припинив піклуватися про неї з того часу, коли свідок почав зустрічатися з [PERSON], а саме з 2015 року та у 2017 році вони одружилися. Зі слів [PERSON] свідку відомо, що позивач бачився з дитиною після розірвання шлюбу. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що відповідач не дає бачити онука. Тричі приїжджали до місця проживання відповідача для того, щоб зустрітися з онуком, але дитину не дали побачити. Змушені були викликати поліцію, показували рішення органу опіки та піклування, але дитину все одно не побачили. Позивач розірвав шлюб з відповідачем тому, що остання хотіла проживати з своєю матір'ю. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він є сусідом [PERSON]. Йому відомо, що після розлучення [PERSON] та [PERSON] проживають окремо. Позивача свідок може охарактеризувати лише з позитивної сторони. Свідок підвозив позивача до будинку кілька разів, але йому невідомо хто проживає у тому будинку. З розмови свідок зрозумів, що в даному будинку проживає дитина позивача. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він є кумом позивача. Свідок разом з позивачем їздив до його колишньої дружини для того, щоб побачитися з дитиною. Проте двері їм не відчинили. На дорозі зустріли батьків відповідача, які почали сваритись та кричати, у зв'язку з цим змушені були викликати поліцію. Проте, дитину так і не вдалось побачити. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона є матір'ю відповідача, а також пояснила, що за час проживання дочки в сім'ї [PERSON] відбувались одні сварки, тому коли народилась дитина, вони забрали дочку з онуком проживати до себе. Крім цього пояснила, що дитину вони не дають бачити, оскільки там сексуальний дім. Свати ходять голими по хаті. Позивач три рази піднімав руку на дочку, з дитиною сам не хотів бачитись. На даний час дитина нормально проживає, відвідує дитячий садочок. В останнє позивач бачив дитину, коли він був ще маленьким. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він є батьком відповідача. Дійсно, відповідач одружилася з [PERSON], проте після того як у них народилася дитина, відповідача вигнали з дому. [PERSON] про стягнення аліментів не подавали. За 4 роки дитина неодноразово хворіла, але батько жодного разу не з'явився. Дитиною почали цікавитися лише після того, коли дочка вдруге одружилася. Дійсно, один раз свідок зустрів [PERSON] та між ними виникла сварка, проте при цьому онук не був присутнім, а тому йому не було завдано моральної шкоди. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка позивач показав, що незважаючи на те, що з [PERSON] вже проживали окремо, проте продовжували зустрічатись і бачитись. Свідок продовжував піклуватись про дитину та матеріально її забезпечував. З відповідачем стосунки зіпсувалися, після того як вона почала наполягати на проживанні окремо. В останнє дитину свідок бачив минулого літа. Дитину налаштовують проти нього батьки відповідача. На даний час свідок офіційно не працює, а тому має можливість зустрічатись з дитиною у батьків, в яких проживає. Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] чинить перешкоди [PERSON] у спілкуванні з малолітнім сином. Зважаючи на це, [PERSON] належить зобов'язати не чинити [PERSON] перешкоди у спілкуванні з дитиною. Відповідно до положення ч.2 ст.159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Встановлено, що [PERSON] не перебуває на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра, що підтверджується довідками, виданим Бориспільською ЦРЛ від 24 лютого 2017 року (а.с.12). Крім цього, з рішення виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 30 січня 2017 року №44 «Про участь громадянина [PERSON] у вихованні його малолітнього сина», а також рішення виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 15 травня 2017 року №266 «Про затвердження висновку органу опіки і піклування щодо розв'язання спору про участь громадянина [PERSON] у вихованні його малолітнього сина [PERSON], [INFO]» вбачається, що з урахуванням рекомендацій комісії з питань захисту прав дитини, вирішено визначити [PERSON] наступний порядок спілкування з його малолітнім сином [PERSON], [INFO]: перша та третя неділя кожного місяця з 11.00 години до 13.00 години за присутності матері на нейтральній території або в інші дні за домовленістю сторін (а.с.9,38). Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу на ту обставину, що організація участі батьків, які проживають окремо від дитини, у вихованні дитини не повинна впливати на організацію та розпорядок повсякденного життя дитини та повинна відповідати її інтересам. Тому, суд приходить до висновку про необхідність встановлення порядку участі позивача у вихованні малолітнього сина, який встановлений рішенням виконавчого комітету Бориспільської міської ради. Оскільки сторонами не надано будь-яких доказів необхідності встановлення іншого порядку участі [PERSON] у вихованні сина. Крім того, зважаючи на вік [PERSON], 11 лютого 2013 року, а також враховуючи неприязні стосунки, які склалися між [PERSON] та батьками позивача, суд вважає, що побачення позивача з малолітнім сином на нейтральній території без присутності матері дитини буде суперечити інтересам малолітнього [PERSON] В свою чергу, позовні вимоги про покладення на [PERSON] обов'язку за два дні до зустрічі з сином надавати позивачу точну інформацію щодо фактичного місця перебування дитини, а у разі зміни його місця проживання повідомляти про це особисто на наступний день після настання такої обставини, задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Згідно вимог ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ч.1 та ч.4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч цьому, в матеріалах цивільної справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження того, що [PERSON] не надавала зазначену інформацію на запит позивача, або повідомляла неправдиву інформацію щодо місця фактичного проживання чи перебування їхньої спільної дитини. У відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. З квитанції №39 від 02 березня 2017 року (а.с.1) вбачається, що при пред'явленні позову до суду [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 640 гривень. Пред'явлений ним позов задоволений. Тому, з [PERSON] на користь позивача слід примусово стягнути витрати на оплату судового збору у розмірі 640 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial