Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

В березні 2016 року Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] З урахуванням уточненої позовної заяви (а.с. 60-62) Позивач просив визнати [PERSON] таким, що втратив право на проживання у житловому приміщенні гуртожитку Державного підприємства «Київський автомобільний ремонтний завод», розташованого за адресою: [ADDRESS], та виселити його з зазначеного приміщення. Свої вимоги Позивач обґрунтовує наступним. 31 травня 2010 року [PERSON] був прийнятий на посаду охоронника ДП «КАРЗ». У зв'язку з перебуванням у трудових відносинах з Позивачем [PERSON] на підставі ордеру №43 від 07.07.2010 була надана кімната [ADDRESS] в гуртожитку, що перебуває на балансі ДП «КАРЗ», та розташований за адресою: [ADDRESS]. 29 лютого 2012 року Відповідача було звільнено на підставі поданої ним заяви. Як вказує Позивач, Відповідач звільнившись з підприємства продовжує безпідставно проживати у гуртожитку та займати житлове приміщення. А тому, враховуючи, що в спірне житлове приміщення він був вселений як робітник, то на підставі положень ст.ст. 124, 132 ЖК Української РСР, [PERSON] має бути визнаним таким, що втратив право користування житловим приміщенням у гуртожитку та підлягає виселенню. Представник Позивача а також представники Третіх осіб у справі в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Представник Відповідача проти задоволення позову заперечувала в повному обсязі, наполягаючи на тому, що будинок по [ADDRESS] був виключений з числа гуртожитків, а тому норми, на які посилається Позивач в обґрунтування своєї позовної заяви, не підлягають застосуванню до даних правовідносин. Крім того, представник Відповідача звернув увагу суду на те, що ДП «КАРЗ» на сьогодні визнаний банкрутом, і ухвалою Господарського суду м. Києва від 01.03.2016 його зобов'язано передати житловий будинок [ADDRESS] у комунальну власність, проте до цього часу Позивач зволікає з виконанням зазначеного судового рішення та приписів закону. В той же час, на переконання сторони Відповідача, зазначене свідчить про відсутність порушених прав ДП «КАРЗ» у факті проживання [PERSON] у наданому йому житловому приміщенні. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] з сином був заселений до житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] на підставі ордеру № 43 від 06.07.2010. (а.с.64) Наказом №3-к від 29.02.2012 [PERSON] був звільнений з посади слюсаря з ремонту автомобілів цеху №1 за власним бажанням. (а.с. 66) В якості підстав заявлених до [PERSON] позовних вимог про визнання його таким, що втратив право на проживання у житловому приміщенні гуртожитку Державного підприємства «Київський автомобільний ремонтний завод», розташованого за адресою: [ADDRESS], Позивач на норми статей 124 та 132 Житлового кодексу Української РСР, які регулюють правовідносини щодо виселення громадян з службового житлового приміщення та гуртожитку. Відповідно до статті 127 ЖК Української РСР, для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Згідно зі ст. 132 ЖК УРСР, сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Так, з матеріалів справи вбачається, що на момент заселення [PERSON] до спірного житлового приміщення, будинок за адресою: [ADDRESS], мав статус гуртожитку. Проте згідно з розпорядженням Солом'янської РДА в м. Києві № 89 від 12.02.2015 року, вищезазначений будинок був виключений з числа гуртожитків. (а.с. 109-111) Відтак, посилання Позивача в позовній заяві на норми права, що регулюють порядок виселення громадян з гуртожитку, суд вважає необґрунтованим.. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів висновків експертів. Проаналізувавши межі заявлених вимог, оцінивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені Позивачем підстави для виселення Відповідача з житлового приміщення розташованого за адресою: [ADDRESS], відсутні, а тому позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed