Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

В березні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір фінансового лізингу від 27.09.2016 №1185 та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» на користь [PERSON] 65 000,00 грн.; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» на користь [PERSON] судові витрати, мотивуючи свої вимоги наступним. Так, 27.09.2016 між позивачем та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №1185 на придбання трактора «Беларус»,моделі 1025.2, вартістю 650 000,00 грн. відповідно до додатку №1 до укладеного сторонами договору №1185 вартість предмету лізингу становила 24 904,21 доларів США, авансовий платіж - 12 452,11 доларів США (50% вартості лізингу), щомісячний авансовий платіж - 1 037,68 доларів США, комісія за організацію угоди - 2 490,42 доларів США, комісія за передачу предмета лізингу - 747,13 доларів США. На виконання умов укладеного між сторонами договору 27.09.2016 позивачем було сплачено відповідачу кошти в розмірі 65 000,00 грн. Фактично сторонами не були погоджені умовами укладеного договору, зокрема щодо визначення постачальника транспортного засобу, не встановлено формулу перерахунку вартості предмету лізингу з доларового еквіваленту на українську гривню та остаточно не визначили його кінцеву вартість, а також не погодили графік сплати лізингових платежів, який мав міститься в додатку №3 до договору, однак так і не був наданий позивачу. Наполягає, що умови укладеного між сторонами договору є несправедливими та суттєво порушують законні права та інтереси позивача. Зазначає, що договір лізингу містить в собі елементи договорів найму (оренди) та купівлі-продажу, за своєю правовою природою являється змішаним, тому на нього поширюються правила, визначені нормами главами 54 та 58 ЦК України. У такому випадку, підписаний між ним та відповідачем правочин являється договором лізингу транспортного засобу, який незважаючи на вимоги чинного законодавства не пройшов процедури нотаріального посвідчення. Вважає, що підписаний договір фінансового лізингу №1185 від 27 вересня 2016 року є нікчемним, і до нього мають бути застосовані наслідки недійсності правочину. Позивач та його представник в судове засідання не з'явились, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, відповідно до вимог ст.74 ЦПК України. Разом з тим, від представника позивача надійшла заява про розгляду справи за його відсутності, а також зазначав, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та проти винесення заочного рішення у справі не заперечує. Відповідач в судове засідання свого представника не направив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відповідно до вимог ст.74 ЦПК України. Будь-яких заяв чи клопотань щодо поважності причин неявки у судове засідання до суду подано не було. Зважаючи на викладене та враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для встановлення дійсних взаємовідносин між сторонами, суд вважає за можливе за згодою позивача постановити рішення у справі на підставі наявних доказів в порядку заочного провадження згідно ст. ст.224-226 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 27 вересня 2016 року між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» укладено договір фінансового лізингу №1185 (а.с. 4-11). Згідно з п. 1.1 договору предметом фінансового лізингу є транспортний засіб - трактор «Беларус 1025.2», об'єм/тип двигуна - дизель, тип КПП - механіка, привід - 4 ? 4. На виконання умов договору [PERSON] сплатив 65 000,00 грн. комісії за організацію по договору фінансового лізингу №1185 від 27.09.2016, що підтверджується квитанцією №61 від 27 вересня 2016 року (а.с.14-15). Звертаючись в суд з позовом, [PERSON] посилається на те, що укладений договір є нікчемним та суперечить вимогам закону. Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Частиною 2 ст. 806 ЦК України визначено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг»». Також, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідачем не надано доказів наявності ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії) та що суперечить вимогам законодавства. Разом з тим, договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу. За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування. Частинами першою та третьою ст. 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом. Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України. За загальним правилом, передбаченим ч. 1 ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з ч. 2 ст. 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Згідно зі ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу №1185 від 27 вересня 2016 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф», нотаріально посвідчено не було, тому в силу закону він є нікчемним та недійсним. Таким чином, вимога позивача про визнання договору фінансового лізингу №1185 від 27 вересня 2016 року недійсним підлягає задоволенню. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За таких обставин, вимоги позивача про стягнення сплачених ним 65 000,00 грн. ґрунтуються на законі. З огляду на наведене, позов в цій частині підлягає задоволенню. З урахуванням задоволення позову та на підставі статті 88 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 1 290 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved