Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» 07 березня 2021 року поштою направив до суду позов до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та малолітнього [PERSON] , [INFO] , треті особи: [PERSON] , Служба у справах дітей адміністрації Новокодацького району ДМР, про зняття з реєстрації та виселення. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2021 року позов було прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2021 року підготовче провадження по справі було закрито і справу призначено до розгляду по суті. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2021 року вирішено питання про розгляд справи у заочному порядку. Позивач у своєму позові та відповіді на відзив посилався на те, що 24 липня 2009 року між позивачем і [PERSON] було укладено кредитний договір № DNFMGK0000000004, відповідно до умов якого банк надав позичальникові кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 544 304 гривень 15 коп. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 24 липня 2009 року [PERSON] надав в іпотеку банкові житловий будинок [ADDRESS] . Відповідно до умов договору іпотеки реєстрація місця проживання у будинку, який є предметом іпотеки, можлива лише за наявності письмової згоди іпотекодержателя. Всупереч визначеним умовам іпотечного договору третьою особою [PERSON] було порушено зазначену заборону та зареєстровано відповідачів. Банк свої зобов`язання виконав у повному обсязі, проте, позичальник умови договору виконує неналежним чином - несвоєчасно та не в повному обсязі сплачує платежі, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. Позивач у своїх позовних вимогах просив суд зняти з реєстрації та виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та малолітнього [PERSON] , [INFO] . У своїй заяві до суду позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та малолітнього [PERSON] , [INFO] , про дату та час судового засідання повідомлялися в порядку, передбаченому ч. 11 ст. 128 ЦПК України, у судове засідання не з`явилися, відзив на позов суду не надали. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідачів. Будь-які заяви чи клопотання від відповідачів до суду не надходили. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та дату судового засідання повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки судові не повідомив, у своїх письмових пояснення на позов зазначив, що власник володіє, користується та розпоряджається належною йому власністю. Позивачем у позовній заяві не зазначено, яке його право було порушено реєстрацією відповідачів у спірному житловому приміщення та їх проживання у ньому. Таким чином, позивач не має права на звернення до суду із даним позовом. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа Служба у справах дітей адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради у судове засідання свого представника не направила, про час та дату судового засідання повідомлена належним чином, письмових пояснень на позов не надала, будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 24 липня 2009 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», і [PERSON] було укладено кредитний договір № DNFMGK0000000004, відповідно до умов якого банк надав позичальникові кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 544 304 гривень 15 коп. (а.с. 7-9). З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № DNFMGK0000000004 від 24 липня 2009 року між сторонами 24 липня 2009 року було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Повєткіною Н.М. і зареєстрований у реєстрі за № 2243 (а.с. 12 оберт-15). Згідно з відомостями Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 12/5-392 від 05 березня 2019 року, у спірному буд. [ADDRESS] зареєстровано: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , і малолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с. 16). Відповідно до п. 20.12 договору іпотеки від 24 липня 2009 року іпотекодавець зобов`язується не надавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у спірному житловому будинку без письмової згоди на це банку (а.с. 13). На підставі ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Зазначені норми матеріального права визначають право власника житлового приміщення вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним, однак лише у спосіб, прямо визначений законом. Відповідно до відомостей відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департменту адмініпослуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради [PERSON] не зареєстрована у спірному житловому приміщенні (а.с. 16), що підтверджується відповіддю відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання територіального органу ДМС у Дніпропетровській області від 01 квітня 2021 року, відповідно до якого [PERSON] зареєстрованою не значиться (а.с. 38), доказів її проживання у будинку позивачем судові також не надано. Тому позовні вимоги в частині зняття з реєстраційного обліку виселення відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , задоволенню не підлягають. Щодо зняття з реєстрації та виселення [PERSON] , [PERSON] , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та малолітнього [PERSON] , [INFO] , суд приходить до такого висновку. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. У рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський Суд вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 серпня 2019 року в справі 2004/1979/12 зазначила, що втручання держави у право на мирне володіння майном є порушенням ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, а втручання у право на повагу до житла - порушенням ст. 8 Конвенції, якщо таке втручання не здійснене «згідно із законом», не переслідує легітимну мету чи не є «необхідним у демократичному суспільстві» (встановлення цієї необхідності передбачає, зокрема, встановлення пропорційності втручання переслідуваній легітимній меті). Порушення відповідних статей Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Із доказів, наданих позивачем до матеріалів справи, а саме договору іпотеки від 24 липня 2009 року, вбачається, що право власності на житловий будинок [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 24 липня 2009 року зареєстровано за третьою особою [PERSON] (а.с. 14 оберт). Строк дії кредитного договору від 24 липня 2009 року та договору іпотеки від 24 липня 2009 року становить по 24 липня 2019 року. Позивачем не надано доказів того, чи виконані позичальником [PERSON] зобов`язання за кредитним договором щодо повернення кредитних коштів, чи звернуто стягнення на предмет іпотеки, чи зареєстровано право власності за позивачем на спірний житловий будинок. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Позивачем не зазначено, які його права порушено відповідачами: [PERSON] , [PERSON] , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та малолітнього [PERSON] , [INFO] , шляхом їх реєстрації та проживання у спірному будинку [ADDRESS] , право власності на яке зареєстровано за [PERSON] . Згідно з положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 59 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена. Позивачем в позові в якості законного представника неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та малолітнього [PERSON] , [INFO] , зазначено [PERSON] . При цьому АТ КБ «ПриватБанк» жодним чином не мотивовано, з яких підстав [PERSON] є законним представником зазначених осіб. Доказів того, що він є її батьком або рішення про призначення його опікуном над неповнолітнім [PERSON] , [INFO] , та малолітнім [PERSON] , [INFO] , судові надано не було, з відповідним клопотанням у разі неможливості самостійно отримати доказ, позивач до суду не звертався. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] є неналежним представником неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та малолітнього [PERSON] , [INFO] , і не може представляти їх інтереси у межах розгляду цієї справи. Крім того, сам і по собі позовні вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку є неналежним способом захисту прав позивача, оскільки за положеннями ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Позовні вимоги про виселення із спірного житлового будинку [ADDRESS] відповідачів [PERSON] , [PERSON] , неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та малолітнього [PERSON] , [INFO] , є похідними від позовних вимог про зняття з реєстрації, а тому задоволенню не підлягають. На підставі п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог позивачеві відмовлено, сплачений ним судовий збір у загальному розмірі 4 540 гривень (а.с. 1, 2) слід віднести за його рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed