Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

В 2009 р. ЗАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з цивільним позовом до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення та виселення. Свої вимоги мотивували тим, що 17.05.2007 р. між Банком та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 37 400,00 дол. США, строком до 16.05.2017 р. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між Банком та відповідачами був укладений договір іпотеки, згідно з яким [PERSON], [PERSON] надали в іпотеку квартиру [ADDRESS], загальною площею 44,20 кв.м., житловою площею 27,20 кв.м. Однак відповідачі зобов'язання за кредитним договором не виконали, в зв'язку з чим заборгованість за кредитним договором не погашена. Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № NKN0GA0000024 від 17.05.2007 р. , в розмірі 31 295,03 дол. США, звернути стягнення на квартиру загальною площею 44,2 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом її продажу ЗАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені [PERSON], [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням позивачу всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; виселити відповідачів, які зареєстровані за адресою: [ADDRESS], зі зняттям з реєстраційного обліку у Відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України м. Миколаєва, а також стягнути з відповідачів судові витрати. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Представник відповідачів в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував. Посилаючись на невизначеність суми боргу за кредитним договором та ненадання доказів позивачем в частині розрахунку заборгованості станом на час розгляду справи, вважав, що позов задоволенню не підлягає. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд встановив наступне. 17.05.2007 р. між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступник - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») та [PERSON] був укладений кредитний договір № NKN0GA0000024, згідно умов якого Банк надав відповідачу кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії в розмірі 37 400 дол. США на строк по 16.05.2017 р. зі сплатою відсотків за користування кредитом. Відповідно до умов Кредитного договору Позичальник зобов'язується погашати кредитну заборгованість та сплачувати відсотки за користування кредитом в порядку, розмірах та строки, визначені цим договором. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором, 17.05.2007 р. між [PERSON], [PERSON] та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступник - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») був укладений Іпотечний договір. Відповідно до умов Іпотечного Договору відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] та є 2-кімнатна, загальною площею 44,2 кв.м., житлова площа 27,7 кв.м. Предмет іпотеки належав іпотекодавцям на праві власності на підставі Свідоцтва на право власності на житло від 04.05.2007 р., виданого Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради. З умовами Іпотечного Договору відповідачі були ознайомлені та згодні, ними Договір підписаний. Даний Договір був посвідчений 17.05.2007 року Приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] Проте в порушення умов, передбачених кредитним договором, відповідач [PERSON] грошові зобов'язання перед кредитодавцем не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість. Згідно Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09.06.2015 р. з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість в розмірі 19 207,18 доларів США, проте вказану суму боргу погашено не було та продовжувались нарахування. Згідно наданого позивачем Розрахунку заборгованості, станом на 15.03.2017 р., заборгованість відповідача складає 31 585,68 доларів США, що еквівалентно 849 790 грн. 48 коп., з яких: 13 297,82 доларів США, що еквівалентно 357 768 грн. 49 коп. - залишок заборгованості за тілом кредиту, 7 132,61 доларів США, що еквівалентно 191 897 грн. 85 коп. - залишок заборгованості за процентами, 7 126,32 доларів США, що еквівалентно 191 728 грн. 62 коп. - загальна сума нарахованої пені, 2 516,00 доларів США, що еквівалентно 67 691 грн. 21 коп. - заборгованість з комісії . Проте, представник позивача заявлені вимоги не змінював, через що просив звернути стягнення в рахунок боргу у загальному розмірі, зазначеному у первісному позову - 31295,03 долара США. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку» разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Таким чином, дослідивши всі надані докази у сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги в частині звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу, підлягають задоволенню в межах позову, у розмірі 31053, 15 доларів США. При цьому суд не може погодитись із твердженнями представника відповідачів щодо недоведеності існування боргу за кредитом, оскільки ці твердження спростовуються наданими позивачем розрахунками. Згідно з частиною другою статті 39 Закону «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутись з таким позовом окремо. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Таким чином в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Аналогічні правова позиція висловлена Верховним судом України в Постанові від 10.02.2016 р. у справі 6-2830цс15. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що квартира, яка належить відповідачам та є предметом іпотеки, була придбана не за кредитні кошти, та відповідачі не мають іншого житла крім цієї квартири, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог в цій частині необхідно відмовити. На підставі ст.ст.116, 125-132 ЖК Української РСР, та

Outcome: partial