Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

Бердянська міська рада звернулась з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратили право користування жилим приміщенням у якому зазначила, що гуртожиток по [ADDRESS] є власністю Бердянської міської ради. Кімната [ADDRESS] гуртожитку була надана відповідачу для постійного проживання. [PERSON] зареєстровано місце постійного проживання у цьому житловому приміщенні. Відповідач не проживає у зазначеній кімнаті більше шести місяців без поважних причин. Просила визнати його таким, що втратив право користування кімнатою [ADDRESS] на підставі ст. 71 та 72 ЖК України. У судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав і просив їх задовольнити, вказуючи, що відповідач вселився в спірну кімнату на підставі ордеру, який на сьогоднішній день не зберігся. Раніше кімнаті був привласнений номер [ADDRESS], а після перенумерації кімната значиться під номером [ADDRESS]. Відповідач на 10.04.2013 року не проживав у спірному житлі більше шести місяців. Відповідач у судове засідання не з'явився без поважних причин. Представник ТОВ «Керуюча компанія «Коменерго - Бердянськ» у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву в якій просив розглянути справу в його відсутності. З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного. Заявляючи вимоги до відповідача про визнання його такими, що втратив право користування жилим приміщенням у гуртожитку позивач посилався на ст. ст. 71, 72 ЖК України, але суд вважає, що спірні правовідносини зазначеними статтями не регулюються у тому сенсі, як це заявлено позивачем виходячи з наступного. Главою 4 ЖК УРСР не передбачено можливості визнати особу, яка користується житловим приміщенням у гуртожитку, такою, що втратила право користування зазначеним приміщенням. У статті 130 ЖК УРСР передбачено, що порядок користування житловою площею в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР і Української РСР. У «Примірному положенні про гуртожитки» та «Положенні про гуртожитки територіальної громади м. Бердянськ», якими передбачено відповідальність за порушення правил надання жилої площі в гуртожитку, користування гуртожитками та їх утримання, зазначено, що особи, винні у порушенні правил користування гуртожитками, несуть відповідальність відповідно до законодавства. Статтею 1 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передбачено, що сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Цей Закон не поширюється на громадян, які проживають у гуртожитках, призначених для тимчасового проживання у зв'язку з навчанням, перенавчанням чи підвищенням кваліфікації у навчальних закладах та у зв'язку з роботою (службою) за контрактом; осіб, які мешкають у гуртожитку без законних підстав (без офіційної реєстрації місця проживання); громадян, які проживають у спеціальних гуртожитках, призначених для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі і потребують поліпшення житлових умов, або жила площа яких тимчасово заселена, або повернути колишнє жиле приміщення яким немає можливості; на військовослужбовців, працівників Збройних Сил України та Міністерства внутрішніх справ України, які проживають у гуртожитках; а також на осіб, які потребують медичної допомоги у зв'язку із захворюванням на туберкульоз; на осіб, які проживають у гуртожитках, що мають статус соціальних на момент набрання чинності цим Законом. Сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, які є об'єктами права державної та комунальної власності, крім гуртожитків, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до закону, Міністерства внутрішніх справ України та державних навчальних закладів. Дія цього Закону не поширюється на гуртожитки, що знаходяться у приватній власності, крім гуртожитків, що було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації). Статтею 4 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» визначено, що громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до закону. Приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Громадяни, які на законних підставах проживають у гуртожитках державної форми власності, гуртожитках, що було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), набувають право на приватизацію житлових приміщень у таких гуртожитках після їх передачі у власність відповідної територіальної громади. Оскільки правовий режим гуртожитків, житлові приміщення яких підлягають приватизації згідно ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» прирівняні до правового режиму житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, то до мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються вимоги статей 71, 72 ЖК УРСР. Згідно інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 20.09.2013 року [PERSON] є власником 5/6 частки квартири [ADDRESS] (а.с.31). Таким чином, судом встановлено, що відповідач має власне житло і він не відносить до мешканців гуртожитків на які поширюються гарантії, передбачені ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». За таких обставин відсутні підстави для застосування ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР., оскільки можливість визнання мешканців гуртожитків такими, що втратили право користування жилим приміщення не передбачена ЖК УРСР та Примірним положенням про гуртожитки. Разом з тим, суд вважає, що оскільки главою 4 ЖК УРСР не врегульовано питання про правові наслідки непроживання відповідача в жилому приміщенні без поважних причин, тому знаходить можливим на підставі ч. 8 ст. 8 ЦПК України застосувати ст. 71, 72 ЖК УРСР як закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону). Згідно ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. За статтею 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно довідок ТОВ «Керуюча компанія «Коменерго-Бердянськ» від 11.04.2013 року, 27.05.2013 року, 30.01.2013 року в кімнаті [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] (а.с.12,13). На підтвердження непроживання [PERSON] у спірному житловому приміщенні позивач надав акти від 10.04.2013 року, 22.05.2013 року та 09.11.2012 року, які підтверджують непроживання відповідача в спірному жилому приміщенні на момент їх складання (а.с.9,10,11). Крім того, непроживання відповідача більше шести місяців у кімнаті [ADDRESS] підтверджується поясненнями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Враховуючи встановлені у судовому засіданні обставини, суд вважає, що є підстави для задоволення позову, оскільки судом встановлено, що відповідач без поважних причин не проживає в спірному житловому приміщенні більше шести місяців.

Outcome: approved