Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-27 00:00:00

В березні 2016 року позивачі звернулися до суду з вказаним позовом до РОздільнянської РДА і просять суд ухвалити рішення, яким: - припинити право колективної власності на земельну ділянку площею 2791,7 га, надану СТОВ «Фрунзе» (Колективному сільськогосподарському підприємству ім..Фрунзе) код ЄДРПОУ 03767877 для сільськогосподарського виробництва згідно Державного акту на право колективної власності на землю серії [NUMBER] від 10.10.1995 року, виданого на підставі рішення Старостинської сільської ради народних депутатів від 01.06.1995 року за №3-XXII; - визнати недійсним та скасувати рішення Старостинської сільської ради народних депутатів від 01.06.1995 року за №3-XXII про передачу Колективному сільськогосподарському підприємству ім..Фрунзе у колективну власність земельної ділянки площею 2791,7 га для сільськогосподарського виробництва; - визнати недійсним та скасувати Державний акт на право колективної власності серії [NUMBER] від 10.10.1995 року на земельну ділянку площею 2791,7 га для сільськогосподарського виробництва, виданий Колективному сільськогосподарському підприємству ім..Фрунзе Старостинською сільською радою народних депутатів Роздільнянського району Одеської області на підставі власного рішення від 01.06.1995 року за №3-XXII. Позов мотивований тим, що спірна земельна ділянка не використовується за призначенням СТОВ «Фрунзе» (КСП ім.Фрунзе) з 18.05.2004 року, тобто з моменту ліквідації. Розпорядженнями Роздільнянської РДА від 29.08.2012р. позивачам були надані дозволи на розробку проектів із землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок по 2,0 га кожній пасовищ для ведення особистого селянського господарства, але в процесі виготовлення документації з'ясувалось, що земельна ділянка знаходиться у колективній власності КСП ім.Фрунзе на підставі державного акту на право колективної власності на землю. На звернення позивачів до Роздільнянської РДА з проханням вжити заходів для усунення перешкод у відведенні у власність наданих їм земельних ділянок отримали відповідь з рекомендацією позивачам звернутись до суду. На підставі п.8 ч.1 ст.27 ЗК Української РСР в редакції 18.12.1990р., відповідно до якої право колективної та приватної власності на земельну ділянку чи її частину припиняється у разі невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, позивачі просять позов задовольнити. Ухвалою суду від 31.05.2016р. до участі у справі в якості співвідповідачів залучені Старостинська сільська рада Роздільнянського району Одеської області,Головне управління Держгеокадастру в Одеській області. Ухвалами суду від 21.06.2016р., 26.07.2016р., 31.08.2016р. задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів по справі. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] позов підтримала, додатково пояснила, що СТОВ «Фрунзе» було правонаступником КСП ім.Фрунзе і на теперішній час визнано банкрутом та 18.05.2004р. ліквідовано, а тому спірний акт на землю є формальним та не породжує жодних правових насідків. Представник відповідача Роздільнянської РДА жодного разу в судове засідання не з'явився на підставі заяви про розгляд справи у відсутність представника. ПредставникСтаростинської сільської ради Роздільнянського району Одеської області Мирошниченко Г.П. в судовому засіданні позов визнала у повному обсязі, пояснила, що землі КСП ім..Фрунзе, які залишились не розпайованими, до земель запасу не переводились і ніким на теперішній час не використовуються Представники відповідачів Головного управління Держгеокадастру в Одеській області Гофман Ю.С. та Шабро В.В. в судовому засіданні позов визнали частково, підтримали письмові пояснення, надані суду першим заступником начальника Головного управління Держгеокадастру в Одеській області Савченко М.Ю. (Т.1 а.с.116-123). Письмові пояснення мотивовані тим, що Головне управління жодним чином не порушувало прав позивачів, стосовно них не було прийнято жодного документу розпорядчого характеру. Відповідно до норм ст. 15-1, частини 4 ст. 122 Земельного кодексу України, підпункту 12 пункту 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру в Одеській області (далі - Положення), що затверджено наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру № 26 від 03.03.2015 (із змінами), Головне управління розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством, на території Одеської області. Земельним законодавством було визначено основними учасниками процесу паювання земель колективної власності відповідні сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації. В 2000 році була розроблена Схема поділу земель колективної власності на земельні частки (паї) КСП ім. Фрунзе Роздільнянського району Одеської області. Згідно складу земель колективної власності із загальної площі на час розробки Схеми 2877,4 га земель колективної власності підлягали поділу 2361,3 га. З них площа земель колективної власності, що підлягає поділу 2361,3 га; землі, що не підлягають паюванню і повинні використовуватись сумісно 278,2 га сільськогосподарських земель; землі, що не підлягають паюванню 237,9 га. Згідно списку членів КСП ім. Фрунзе 446 осіб отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) та замінили їх на державні акти на право власності на землю на фізичну площу 2361,3 га. Не витребувані сертифікати на право на земельну частку (пай) у Відділі відсутні. За інформацією Відділу Держгеокадастру у Роздільнянському районі Одеської області 516,1 га земель фактично продовжують залишатися в колективній власності. Оскільки більша частина земель колективної власності колишнього КСП ім. Фрунзе Роздільнянського району Одеської області в результаті розпаювання земель перейшла в приватну власність громадян-власників земельних часток (паїв), і на сьогоднішній день право колективної власності не передбачено діючим законодавством, то, на думку Головного управління, необхідно визнавати таким, що втратив чинність державний акт на право колективної власності на землю серії ОД-20-176 від 10.10.1995, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 91, виданий КСП ім.Фрунзе, та припиняти право колективної власності КСП ім..Фрунзе в частині тих земель, які на даний час продовжують залишатися в колективній власності. Головне управління наголошує на тому, що основними учасниками процесу паювання земель колективної власності КСП ім..Фрунзе були Старостинська сільська рада Роздільнянського району Одеської області, якою було прийнято рішення про передачу землі в колективну власність КСП «Фрунзе», та Роздільнянська районна державна адміністрація Одеської області, якою видавались та реєструвались сертифікати на право на земельну частку (пай) та державні акти на право власності на землю із земель КСП «Фрунзе», але вказаними органами жодних заходів, спрямованих на приведення земельних відносин у відповідність до вимог чинного законодавства, не було вжито. Просять суд врахувати ту обставину, що при ліквідації підприємства відповідна державна реєстрація державного акту на право колективної власності на землю не скасована та на теперішній час відсутній механізм передачі земель колективної форми власності до державної, а тому вирішення питання щодо припинення права колективної власності КСП ім.Фрунзе можливо лише у судовому порядку. Наявність чинного державного акту на право колективної власності на землю КСП ім.Фрунзе позбавляє Головне управління права передавати земельні ділянки сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, що відводяться за рахунок земель колективної власності, фізичним та юридичним особам у власність чи користування. Також, на думку відповідача, позовна вимога щодо визнання недійсним та скасувати рішення Старостинської сільської ради народних депутатів від 01.06.1995 за № 3-ХХІІ про передачу колективному сільськогосподарському підприємству ім.Фрунзе у колективну власність земельної ділянки площею 2791,7 га для сільськогосподарського виробництва не підлягає задоволенню, оскільки на час його прийняття таке рішення відповідало чинному на той час законодавству. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, наданих в ході судового розгляду справи, проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов наступних висновків. В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в поярдку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, субєктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідачів, а підставою посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Як встановлено судом, причиною виникнення спору є те, що наявність чинного державного акту на право колективної власності на землю та невизначеність правового статусу спірних ділянок перешкоджає забезпеченню відповідної охорони земель та є підставою для відмови в наданні у власність чи користування земельних ділянок фізичним та юридичним особам, що в свою чергу призводить до соціальної напруги та позбавляє можливості вказаним особам реалізовувати своє право на отримання вказаних ділянок у власність або користування, що є наслідком неотримання місцевими бюджетами належної плати на землю. Як встановлено судом, оспорюваний державний акт на право колективної власності на землю серії ОД-№20-176 від 10.10.1995 року на земельну ділянку площею 2791,7 га був виданий колективному сільськогосподарському підприємству ім..Фрунзе на підставі рішення Старостинської сільської ради народних депутатів від 01.06.1995 за № 3-ХХІІ, ОД-20-160 (Т.1 а.с.9-11). Додатком № 1 до вказаного акту на право колективної власності є список громадян-членів колективного сільськогосподарського товариства у кількості 446 осіб (т.1а.с.105-115). З документів, що містяться в реєстраційній справі СТОВ «Фрунзе», вбачається, що Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Фрунзе» було створено у 2001 році на базі сільськогосподарського виробничого кооперативу ім.Фрунзе внаслідок його реорганізації та є його правонаступником. (Т.2 а.с.53). Сільськогосподарський виробничий кооператив ім..Фрунзе, в свою чергу, був створений у 2000 році в результаті реорганізації КСП ім.Фрунзе шляхом його перетворення і є його правонаступником (Т.2 а.с.71). КСП ім. Фрунзе створено у 1992 році у відповідності з Законами України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», «Про власність», «Про підприємство» та є правонаступником колишнього колгоспу (Т.2 а.с.10). Постановою господарського суду Одеської області від 27.01.2004р. за заявою ДПІ Роздільнянського району Одеської області СТОВ «Фрунзе» визнано банкрутом та 18.05.2004р. скасовано його державну реєстрацію (Т.2 а.с.5-7). Законом України „Про форми власності на землю від 30.01.1992р., який втратив чинність згідно із Законом України № 1377-ІV від 11.12.2003р. в Україні запроваджено поряд з державною-колективну і приватну форми власності на землю. Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 10 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», земля може належати підприємству на праві колективної власності, а також може бути надана у постійне або тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, а право тимчасового користування землею, в тому числі на умовах оренди, оформляється договором. Право підприємства на земельну ділянку або її частину може бути припинено в порядку і на підставах, встановлених Земельним кодексом України. Згідно ч. 2. та 3 ст. 8 вказаного Закону, право колективної власності здійснюють загальні збори членів підприємства, збори уповноважених або створений ними орган управління підприємства, якому передано окремі функції по господарському управлінню колективним майном. Право власності підприємства охороняється законом. Належне йому майно може бути передано державним, кооперативним та іншим підприємствам, організаціям і громадянам за рішенням загальних зборів членів підприємства або зборів уповноважених. Як свідчать матеріали справи, за списком громадян членів колективного сільськогосподарського підприємства ім..Фрунзе, який є додатком до державного акту на право колективної власності на землю, право колективної власності належало 446 особам - членам КСП. Згідно до ст. 37 ЦК Української РСР, чинного на дату утворення КСП ім..Фрунзе юридична особа припиняється шляхом ліквідації або реорганізації (злиття, поділу або приєднання). Згідно з ч.ч.4-6 ст. 31 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», у разі злиття підприємства з іншим підприємством усі майнові права та обов'язки кожного з них переходять до новоствореного підприємства. При перетворенні одного підприємства в інше до підприємства, яке щойно виникло, переходять усі майнові права і обов'язки колишнього підприємства. Підприємство може на добровільних засадах за рішенням загальних зборів перетворюватися в самостійні кооперативи, що створюються із госпрозрахункових підрозділів підприємства або окремих груп працівників. Вони наділяються правами розпоряджання продукцією та доходами, відкриття рахунку в банківських установах. До них переходять усі майнові права і обов'язки колишнього підприємства. Ці колективи можуть об'єднуватися в асоціації. Отже, суд доходить до висновку, що СТОВ «Фрунзе», яке припинено у 2004 році, було правонаступником КСП ім.Фрунзе. Але право на землі сільськогосподарських угідь КСП ім..Фрунзе на фізичну площу 2361,3 га, які згідно законодавства підлягали розпаюванню, належить громадянам (та їх спадкоємцям у встановлених законом випадках), включеним до списку - додатку № 1 до державного акту на право колективної власності За інформацією Відділу Держгеокадастру у Роздільнянському районі Одеської області в 2000 році була розроблена Схема поділу земель колективної власності на земельні частки (паї) КСП ім.Фрунзе Роздільнянського району Одеської області. Згідно складу земель колективної власності, приведеному в додатку 2 Схеми, із загальної площі на час розробки Схеми 2877,4 га земель колективної власності підлягають поділу 2361,3 га. З них: - площа земель колективної власності, що підлягає поділу 2361,3 га; - землі, що не підлягають паюванню і повинні використовуватись сумісно 278,2 га сільськогосподарських земель, з них: 10,7 га ріллі, 29,5 га багаторічних насаджень, 203,5 га пасовищ, 34,5 га законсервованих земель; землі, що не підлягають паюванню 237,9 га, з них: 118,5 га сільськогосподарських земель, 119,4 га несільськогосподарських земель. Згідно списку членів КСП ім. Фрунзе 446 осіб отримали сертифікати на право на земельну частку (пай), які замінили їх на державні акти на право власності на землю на фізичну площу 2361,3 га. Не витребувані сертифікати на право на земельну частку (пай) у Відділі відсутні. Таким чином, 516,1 га земель фактично продовжують залишатися в колективній власності. (Т.1 а.с.124-129). Згідно з ч.ч.1-3 ст.78 Земельного кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Як встановлено судом, оспорюваний державний акт на землю не породжує жодних правових наслідків, що є підставою для здійснення висновку щодо його формальності та нечинності. Разом з тим, як встановлено з матеріалів справи, наявність оспорюваного державного акту перешкоджає можливості надати зазначену земельну ділянку у користування або власність іншим юридичним та фізичним особам, зокрема, позивачам. Так, розпорядженнями Роздільнянської РДА від 29.08.2012р. позивачам були надані дозволи на розробку проектів із землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок по 2,0 га кожній пасовищ для ведення особистого селянського господарства, але в процесі виготовлення документації з'ясувалось, що земельна ділянка знаходиться у колективній власності КСП ім.Фрунзе на підставі державного акту на право колективної власності на землю. На звернення позивачів до Роздільнянської РДА з проханням вжити заходів для усунення перешкод у відведенні у власність наданих їм земельних ділянок отримали відповідь про відмову з рекомендацією позивачам самим звернутись до суду. (Т.1 а.с.12,13, 30,31). Згідно ч.1 ст. 374 ЦК України суб'єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Відповідно до ч.3 ст.78 Земельного кодексу України від 25.10.2001 земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Тобто, на сьогоднішній день, право колективної власності не передбачено діючим законодавством. Згідно ч.2 ст.30 Земельного кодексу України, земельні ділянки державної і комунальної власності, які перебували у користуванні сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, що ліквідуються, включаються до земель запасу або передаються у власність чи користування відповідно до цього Кодексу. При цьому суд приймає до уваги, що компетенція суду розповсюджується на всі правовідносини, а важливим забезпеченням права на справедливий суд є принцип правової визначеності, згідно з яким рішення суду по конкретній справі має вирішити усі спірні правовідносини, що входять до предмету встановлення, а не породжувати інші судові спори. При розгляді справи судом достеменно встановлено, що землі, щодо яких виник спір (земельні ділянки, дозвіл на розробку проектів відведення яких надано позивачам), на теперішній час не використовуються, не є розподіленими та не перебувають у користуванні будь-яких фізичних чи юридичних осіб. Враховуючи те, що при ліквідації підприємства відповідна державна реєстрація державного акту на право колективної власності на землю не скасована та на теперішній час відсутній механізм передачі земель колективної форми власності до державної, вирішення питання щодо скасування державного акту можливо лише у судовому порядку. Наявність чинного державного акту на право колективної власності на землю КСП «Фрунзе», зареєстрованого в Книзі записів державних акті на право колективної власності на землю за № 91 від 10.10.1995, позбавляє Головне управління Держгеокадастру в Одеській області права передавати земельні ділянки сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, що відводяться за рахунок земель колективної власності, фізичним та юридичним особам у власність чи користування. Приймаючи до уваги, що недійсність, нечинність та скасування є фактично синонімами, які означають відсутність у зазначеному акті юридичної сили, суд вважає, що вимоги про визнання недійсним та, відповідно, його скасування є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про припинення права колективної власності на землю на підставі п.8 ч.1 ст. 28 Земельного кодексу України в редакції від 18.12.1990 року та визнання недійсним і скасування рішення Старостинської сільської ради народних депутатів від 01.06.1995 року за №3-XXII про передачу Колективному сільськогосподарському підприємству ім..Фрунзе у колективну власність земельної ділянки площею 2791,7 га для сільськогосподарського виробництва, то такі вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають. На думку суду, не підлягають застосуванню при вирішенні даного спору норми не чинного на час виникнення правовідносин Земельного кодексу України в редакції від 18.12.1990 року, на які посилаються позивачі. Крім того, вони є неналежними позивачами за даними вимогами, оскільки вказана норма матеріального права передбачає припинення права колективної та приватної власності на землю чи її частину у разі невикористання протягом 1 року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, що є підставою для звернення до суду державних органів. Відповідно до ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Підстави припинення права власності на земельну ділянку передбачені ст. 140 ЗК України, перелік яких є вичерпним. У вказаному переліку відсутня така підстава, як припинення юридичної особи. Відповідно до частини 4 статті 91 Цивільного кодексу України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Згідно з пунктом 11 частини 1 статті 346 Цивільного кодексу України припинення юридичної особи чи смерть власника є підставою для припинення права власності. Така правова підстава для припинення права власності на землю позивачами не заявлена. Позовна вимога щодо визнання недійсним та скасування рішення Старостинської сільської ради народних депутатів від 01.06.1995 за № 3-ХХІІ про передачу колективному сільськогосподарському підприємству ім. Фрунзе у колективну власність земельної ділянки площею 2791,7 га для сільськогосподарського виробництва не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України з приводу можливості захисту прав та інтересів особи шляхом скасування державного акту без вирішення питання щодо скасування рішення, на підставі якого було видано оспорюваний державний акт, викладена в Постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 у справі №6-319цс15 та постанові Верховного Суду України від 22.05.2013 у справі № 6-33цс13. Так, в вищенаведених Постановах зазначено, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Враховуючи вищевикладене, висновок судів про неможливість визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку без визнання недійсним (оскарження) рішення про передачу у власність цієї земельної ділянки, на підставі якого видано державний акт, є помилковим. Суд погоджується з думкою представника відповідача Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, що захист прав та інтересів позивачів у справі, що розглядається, не потребує скасування рішення Старостинської сільської ради народних депутатів від 01.06.1995 за № 3-ХХІІ, на підставі якого було видано оскаржуваний державний акт на право колективної власності на землю КСП «Фрунзе», оскільки на час його прийняття таке рішення відповідало чинному законодавству. Приймаючи до уваги, що спір виник не внаслідок протиправних дій відповідачів, підстави для покладення на них витрат по сплаті судового збору у відповідності до ст. 88 ЦПК України відсутні.

Outcome: partial