Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-05 00:00:00

В березні 2016 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що відповідно до генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карт від 18.12.2014 року, відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 13931,44 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими ПАТ КБ «ПриватБанк» умовами та правилами, а також Тарифами складають між ним та банком кредитний договір. Вказував на те, що відповідач зобовязувався здійснювати погашення заборгованості за кредитним договором шляхом надання грошових коштів для погашення заборгованості з 1 по 25 число кожного місяця, проте свої зобовязання за договором належним чином не виконав, у звязку з чим у нього станом на 18.02.2016 року утворилась заборгованість в сумі 15337,50 грн., яка складається з наступного: 10943,91 грн. заборгованість за кредитом; 756,36 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 1056,58 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 2580,65 грн. штраф відповідно до п. 2.2 генеральної угоди. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права та умови договору, просив стягнути з відповідача на користь позивача вище вказану заборгованість та судові витрати по справі. В судове засідання представник позивача не зявився, зі змісту позову вбачається, що він просив справу слухати у його відсутності, позовні вимоги підтримав та не заперечував проти винесення заочного рішення по справі. Відповідно до ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Справа слухалась у відсутності відповідача, який не зявився в судове засідання незважаючи на те, що належним чином був повідомлений судом про час та місце розгляду шляхом розміщення відповідного оголошення у засобах масової інформації, про причини своєї неявки суд не повідомив і не подав відповідної мотивованої заяви про відкладення розгляду справи. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки представник позивача не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Судом встановлено, що 18.12.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних послуг, зі змісту якої вбачається, що банк надав відповідачу кредит в сумі 13931,44 грн. на строк з 18.12.2014 року по 31.12.2016 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку для споживчих цілей, в обмін на зобовязання відповідача повернути кредит на умовах встановлених угодою та сплатити відсотки за його користування (а/с 5). Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. У відповідності до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, між позивачем та відповідачем виникли кредитно-договірні відносини. Так, ст. 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Як вбачається зі змісту п. 2.1 вказаної генеральної угоди, відповідач зобовязувався здійснювати погашення кредитної заборгованості шляхом сплати в період часу з 01 по 25 число кожного місяця платежу до складу якого входить погашення заборгованості по кредитах, відсотках за його користування, а також інших платежів, визначених Умовами і Правилами надання продукту кредитних послуг. З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач належним чином своїх зобовязань за договором не виконав, у звязку з чим у нього станом на 18.02.2016 року утворилась заборгованість за користування кредитом - 10943,91 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 756,36 грн. та заборгованість по комісії за користування кредитом - 1056,58 грн. (а/с 3). Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Як вбачається зі змісту п. 2.2 укладеної між сторонами генеральної угоди, при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, останній сплачує банку штраф в сумі 2580,65 грн. Оскільки, цивільно-правові відносини виникли внаслідок договору, укладеного саме між позивачем та відповідачами суд вважає, що цивільно-правову відповідальність за неналежне виконання взятих на себе зобовязань повинен нести в повному обємі відповідач та відповідно до умов угоди з нього на користь банку підлягає стягненню вище вказана сума штрафу. У відповідно ст. до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У відповідності до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Таким чином, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором, сплачений судовий збір та витрати за розміщення оголошення в засобах масової інформації, які відповідно до наданого позивачем платіжного доручення становлять 420 грн. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved