Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-12 00:00:00

АТ «Ощадбанк» звернулось до суду з вказаним вище позовом, який мотивовано тим, що 12.03.2008 між АТ «Ощадбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №719021 відповідно до якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 700 000 грн. на споживчі потреби, строком на 120 місяців, зі сплатою 16 % річних, з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 12 березня 2018 року. Між сторонами спору було укладено ряд додаткових угод до договору кредиту, якими вносились зміни до п.1.5 договору кредиту, а саме 14.11.2008 укладено додаткову угоду №1; 27 липня 2009 року укладено додаткову угоду №2; 29 січня 2010 року укладено додаткову угоду №3; 05 серпня 2010 року укладено додаткову угоду №4; 08.11.2012 укладено додаткову угоду №5 якою, крім іншого, змінено кінцевий термін погашення кредитної заборгованості з 12.03.2018 на 08.11.2012. Станом на 04.07.2014 відповідач повернула банку лише 489575,14 грн. кредитних коштів та сплатила 445395,49 грн. процентів за користування кредитними коштами. Відповідач не виконала належним чином зобов'язання за кредитним договором, в результаті чого станом на 04.07.2014 виникла прострочена заборгованість на загальну суму 278579,78 грн., що і стало підставою для звернення позивача до суду з позовом про стягнення заборгованості по кредитному договору. В судове засідання представник позивача не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій також зазначив, що позовні вимоги він підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася надавши суду заяву про визнання позову, в якій також зазначила, що просить суд розгляд справи провести за її відсутності. Згідно положень ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оцінивши докази суд, прийшов до переконання в тому, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, з таких підстав. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п.3 ч.1 ст.3 ЦК України. В ч.1 ст.626 ЦК України законодавець зазначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. 06.03.2012 між ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено кредитний договір №719021 відповідно до якого банк зобов'язався надати позичальнику грошові кошти в сумі 700 000 грн., на споживчі потреби, а позичальник зобов'язалась прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплати проценти за користування кредитом в розмірі 16 % річних в порядку на умовах та в строки, визначені цим договором. Остаточний термін повернення коштів встановлено до 12.03.2018 (а. с. 6-8). Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.2 зазначеної вище норми до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України, зокрема, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Факт виконання кредитором взятих на себе зобов'язань по договору кредиту та факт отримання позичальником кредитних коштів підтверджується, зокрема, заявами на видачу кредиту (а. с. 15,16,17). 14 листопада 2008 року між банком та позичальником було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору якою, крім іншого, внесено зміни до п.1.5 розділу 1 «Предмет договору» кредитного договору доповнивши його абзацом «відстрочити сплату основного боргу в період з листопада 2008 року по травень 2009 року. Наступну сплату основного боргу провести згідно календарного графіку погашення, який складеться після надання відстрочки. Останній платіж в рахунок погашення кредиту та сплати процентів здійснити не пізніше 12 березня 2018 року» (а.с.9). 27 липня 2009 року між банком та позичальником було укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору якою, крім іншого, внесено зміни до п.1.5 розділу 1 «Предмет договору» кредитного договору доповнивши його абзацом «реструктурувати кредитну заборгованість та відстрочити сплату основного боргу в період з липня 2009 року по грудень 2009 року включно. Наступну сплату основного боргу провести в січні 2010 року згідно календарного графіку погашення, який складеться після надання відстрочки останній платіж в рахунок погашення кредиту та сплати нарахованих банком процентів здійснити не пізніше 12 березня 2018 року» (а.с.10). 29 січня 2010 року між банком та позичальником було укладено додаткову угоду №3 до кредитного договору, а 05 серпня 2010 року додатковий договір №4, якими п.1.5 кредитного договору викладено в новій редакції, яка встановлювала строки реструктуризації боргу по договору кредиту (а.с. 11,12). 08.11.2012 між банком та відповідачем було укладено додатковий договір №5 до кредитного договору від 12.03.2008 №719021, яким, зокрема, змінено кінцевий термін погашення кредитної заборгованості з 12.03.2018 на 08.11.2012 (а.с.13). Частиною ч.1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а ч.1.ст.526 ЦК України встановлює, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Позивач зазначає, що відповідач не виконала взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредиту, процентів за його користування, що призвело до виникнення простроченої заборгованості за кредитом. Кредитор повідомляв боржника про необхідність сплати боргу по договору кредиту, що підтверджується листом від 04.09.2013 за вих. №1910. Лист отримано боржником 10.09.2013, що підтверджується рекомендованим повідомленням відділення зв'язку (а.с.20). Згідно ч.1 ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами, однак згідно розрахунків позивача за відповідачем рахується заборгованість по договору кредиту, яка станом на 04.07.2014 становить 278579,78 грн., а саме 199724,86 грн. кредитний (основний) борг та 78 854,92 грн. пені за простроченим основним боргом та процентами. Нарахування пені, в разі порушення зобов'язань по договору кредиту позичальником, передбачено п.5.2 договору кредиту (а. с. 8). Таким чином, вказані вище докази вказують на те, що відповідач отримала на підставі кредитного договору №719021 від 12 березня 2008 року кредитні кошти в розмірі 700 000 грн., зі сплатою 16 % річних, з останньою датою погашення кредиту не пізніше 12 березня 2018, яка згідно додаткової угоди до договору за №5 від 08.11.2012 була змінена на 08.11.2012. Взяті на себе зобов'язання за договором відповідач належним чином не виконала, а відтак суд переконавшись в наявності законних підстав приймає визнання позову відповідачем та вважає що позовні вимоги слід задовольнити в повній мірі. Крім того, відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. В даному випадку при зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 2785,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved