Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-11 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із зазначеним позовом до відповідача, в якому прохає стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором б/н від 17.02.2011 в розмірі 11824,24 грн. та понесені судові витрати. Заявлені вимоги мотивує тим, що 17.02.2011 між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір б/н про надання кредиту у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. За умовами зазначеного договору боржник зобовязувався щомісячно здійснювати погашення кредиту, відсотків та комісії, проте взяті на себе зобовязання не виконує, внаслідок чого станом на 23.04.2017 утворилась заборгованість у вказаній вище сумі. Ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 28.11.2017 задоволено заяву [PERSON] та скасовано заочне рішення суду від 24.10.2017 про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 17.02.2011 в розмірі 11824,24 грн. та судового збору в сумі 1600 грн. (а.с.72). Ухвалою суду від 15.05.2018 підготовче провадження у справі було закрито, а справу призначено до судового розгляду (а.с.106). Будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, представник позивача в судове засідання не зявився, звернувшись із клопотанням про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яким учасників бойових дій було звільнено від сплати відсотків та штрафних санкцій. Не заперечуючи факту отримання кревних коштів, відповідач наголосив, що заборгованість була нарахована позивачем за період його перебування на військовій службі. Вказана обставина, на думку відповідача, звільняє його від сплати процентів та штрафних санкцій. Встановивши фактичні обставини справи, зясувавши правові позиці сторін, суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, та здійснюючи розгляд справи виключно в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, зазначає про наступне. 17.02.2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] укладений кредитний договір (що складається із заяви позичальника та умов та правил надання банківських послуг) про надання грошових коштів у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. На виконання умов зазначеного вище кредитного договору відповідач зобовязався щомісячно\~ здійснювати погашення заборгованості у розмірі 7% від суми заборгованості (з 01.04.2014 року 5%), але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості. Сторони домовились про нарахування (в разі порушення умов договору в частині строків платежів) штрафу в розмірі 500 грн. та 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом. Сторони також дійшли згоди щодо зміни кредитного ліміту (п.2.1.1.2.3 п.2.1.1.2.4 Умов та правил), який встановлюється за рішенням банку та може бути змінений у будь-який момент. Строк внесення щомісячних платежів обумовлений терміном до 25 числа місяця, наступного за звітним. У зв'язку із невиконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за вказаним вище кредитним договором станом на 23.04.2017 року утворилась заборгованість в розмірі 11\~824,24 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 2\~945,83 грн., процентів за користування кредитом 2\~659,59 грн., пені 5\~179,57 грн., штрафів 500 грн. (фіксована частина) та 539,25 грн. (процентна складова), що підтверджується наданим розрахунком заборгованості (а.с.6). Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Отже, підписана відповідачем анкета-заява про приєднання разом із умовами та правилами банку складають укладений між сторонами у справі договір про надання кредиту у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку. Згідно ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або до інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Виходячи із змісту ст.1050 та 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобовязується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. В разі порушення боржником взятого на себе зобовязання щодо повернення чергової частини суми кредиту, позикодавець має право достроково вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів. Аналізуючи викладене, беручи до уваги, що спір між сторонами виник за договірних обставин, суть яких ніким в судовому засіданні не спростовувалась, сам договір не суперечить діючому законодавству, та враховуючи положення ст.1049 ЦК України, яким визначено обовязок позичальника повернути позикодавцеві грошові кошти у строк та в порядку, встановленому договором, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення заборгованості за кредитом, процентами, пені та комісією. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача штрафів, відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил за порушення умов договору суд зазначає про наступне. Відповідно ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком. Згідно ч.1 ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення порядку й строків погашення кредиту суперечить ч.1 ст.61 Конституції України. З огляду на викладене вимоги позивача щодо стягнення з [PERSON] штрафу в сумі 500 грн. (фіксована частина) та штрафу в сумі 539,25 грн. (процентна складова) задоволенню не підлягають. Разом із тим, даючи правову оцінку аргументам відповідача щодо застосування Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне. \~ \~ \~ \~Основні засади державної політики у сфері соціального та правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає\~Закон України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII, із змінами. \~ \~ \~ \~Згідно із ст.3 Закону №2011-ХІІ, його дія поширюється, зокрема, на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального звязку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов'язок за межами України, та членів їх сімей. \~ \~ \~ \~Відповідно до положень\~\~п.15 ст.14 вказаного Закону, військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобовязаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобовязань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. \~ \~ \~ \~Згідно із наданою відповідачем копією посвідчення серії УБД від 20.01.2016, останній має статус учасника бойових дій (а.с.64), а відповідно до копії довідки за № 1/10/548/ від 25.04.2016 (а.с.65) [PERSON] перебував на військовій службі за призовом під час мобілізації на особливий період у період з 14 травня 2015 року по 25 квітня 2016 року. Між тим, надані відповідачем копії належним чином завірені не були, тому не відповідають критеріям допустимості доказів і не можуть братись судом до уваги. Згідно з поясненнями відповідача в судовому засіданні, останній оригіналів наданих ним копій вказаних документів не має. \~ \~ \~ \~Також, суд зауважує, що для реалізації права, передбаченого п.15 ст.14 Закону України №2011-ХІІ, позичальник повинен звернутися до банку з клопотанням про зупинення нарахування штрафних санкцій, процентів із зазначенням початку пільгового періоду та надати копії документів, що підтверджують пільговий статус. Виходячи із змісту заперечень позивача, [PERSON] із відповідною заявою до банку не звертався і не повідомляв про існування обставин, які дають підстави для зупинення нарахувань за кредитом чи списання вже нарахованих процентів, штрафних санкцій тощо. Вказана обставина була підтверджена відповідачем в судовому засіданні. Під час розгляду справи відповідачу розяснювалось його право на звернення до банківської установи, однак [PERSON] наданим йому правом не скористався. Таким чином, суд доходить висновку про відсутність порушень з боку банку щодо здійснених ним нарахувань за використання кредитних коштів, тим більш, що відповідач наділений правом звернення до банку й після винесення судом рішення. За відсутності допустимих доказів, які підтверджують пільговий статус відповідача як військовослужбовця, та беручи до уваги, що відповідач до банку із відповідним клопотанням про зупинення нарахування штрафних санкцій, процентів не звертався, суд не вбачає підстав для звільнення відповідача від сплати відсотків за користування кредитом і штрафних санкцій. Питання про судові витрати вирішено судом у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, за приписами якої судовій збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного та

Outcome: partial