Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

В березні 2020 АТ Альфа-Банк» (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просив визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою за адресою [ADDRESS] , зняти відповідача з реєстраційного обліку, зобов`язати відповідача звільнити квартиру від особистих речей. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24.11.2006 року було укладено Іпотечний договір № 784, відповідно до якого іпотекодавець передав кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Згідно ст.ст. 37,38 Закону України «Про іпотеку» АТ «Альфа-Банк» було оформлено право власності на вказану квартиру. Відповідач втратила право користування квартирою, тому позивачем було направлено відповідачу вимогу про усунення перешкод у здійсненні права власності. Ухвалою суду від 27.03.2020 року, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 09.06.2020 року, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. У грудні 2020 року відповідач звернулась до суду з зустрічним позовом до акціонерного товариства «Альфа-Банк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорней Віти Володимирівни, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом реєстраційних записів, вчинених у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Ухвалою суду від 08.12.2020 року у прийнятті зустрічного позову [PERSON] відмовлено. У судове засідання представники позивача не з`явився, направив до суд клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності належним чином повідомлених сторін. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 24.11.2006 року між відповідачем та акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком було укладено договір іпотеки, за умовами якого позивач передав в іпотеку банку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 43,1 кв.м, житловою площею 29, 4 кв. Як вбачається з наявного в матеріалах справи витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 27.04.2019 року державним реєстратором зареєстровано за АТ «Альфа-Банк» право власності на належну позивачу квартиру [ADDRESS] , та є предметом договору іпотеки за Договором іпотеки, номер запису про право власності 31381343, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 46685778 від 27.04.2019 року. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначає, що АТ «Альфа-банк» є власником спірної квартири, а [PERSON] втратила право на користування нею. Разом з тим, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18.08.2020 року, скасовано рішення державного реєстратора комунального підприємства «Комунального підприємства «Світоч» Алієва Гусейна Азіза Огли про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний №46685778 від 27.04.2019 року 22:54:45.; та скасовано запис державного реєстратора комунального підприємства «Комунального підприємства «Світоч» Алієва Гусейна Азіза Огли про право власності № 31381343, вчинений 27.04.2019 року 22:52:33 на квартиру [ADDRESS] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3 ст. 319 ЦК України). Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і немає права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З перелічених норм закону вбачається, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою, а також поряд з ним мають право користування цією квартирою і члени його сім`ї. Право члена сім`ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право членів колишнього власника на користування цією квартирою. При цьому, в п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних у кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. З врахуванням наведеного, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що на даний час право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за позивачем, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. З огляду на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed