Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

В березні 2018 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів, в якому зазначила, що від шлюбу з відповідачем мають дітей доньок [PERSON] Вячеславівну та [PERSON] Вячеславівну, які перебувають на її утримання при цьому відповідач не надає на утримання дітей матеріальної допомоги, тому зважаючи на вказані обставини була змушена звернутися до суду з вказаним позовом. Позивачка [PERSON] в судове засідання не зявилась, але надала на адресу суду заяву, в якій прохала проводити судовий розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, але надав на адресу суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги визнає в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що позов [PERSON] підлягає до задоволення за наступних обставин. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК Україхни, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 07 листопада 2014 року у Центральному відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції, актовий запис 1871 (а.с.9). Шлюб укладено між сторонами вперше (а.с.9). Судом встановлено, що неповнолітні діти [PERSON] Вячеславівна, [INFO] та [PERSON] Вячеславівна, [INFO], проживають з матірю та перебувають на її утриманні. У відповідності до свідоцтв про народження серії 1-КЕ № 219190 від 11 березня 2015 року, серії І-КЕ № 242556 від 17 серпня 2016 року, виданих Подільським районним у м. Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, сторони від спільного шлюбу мають дітей [PERSON] Вячеславівну та [PERSON] Вячеславівну ( а.с.7,8). Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 ст. 183 СК України встановлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 2 статті 183 Сімейного кодексу України визначено, що якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Таким чином, зважаючи на вище вказані обставини та факти, суд приходить до висновку, що оскільки [PERSON] являється батьком неповнолітніх доньок - [PERSON] Вячеславівни та [PERSON] Вячеславівни, він зобовязаний утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Частиною 1 статті 182 Сімейного кодексу України визначаючи розмір аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, приймаючи до уваги той факт, що відповідачем по справі фактично не заперечувався обовязок утримання дітей шляхом сплати аліментів та приймаючи до уваги його майновий стан, суд вважає за можливе стягнення аліментів в розмірі 1/3 частини заробітку ( доходу), починаючи з моменту звернення позивачем з даним позовом і до досягнення повноліття дітей. Крім того, відповідно до п. 1 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів, але не більше ніж за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved