Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-28 00:00:00

В березні 2015 року заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення посилаючись на те, що [INFO] року померла його мати. До складу спадщини померлої входить приватний будинок і земельна ділянка. Звернувшись до нотаріуса із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину, йому було частково відмовлено, оскільки у свідоцтві про право власності на будинок, по батькові [PERSON] вказано «[PERSON]». Тому заявник просить встановити факт належності свідоцтва про право власності на садовий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], виданого 31.07.1996 року Бюро технічної інвентаризації м. Києва на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації № 946 від 20.06.1996 року, [PERSON], яка померла [INFO] року. Заявник, представник заявника в судове засідання не з`явились, до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника заявника, заяву підтримує в повному обсязі. Заінтересовані особи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справ повідомлялись належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] народився [INFO] року,батьками є: [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). [INFO] року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.12). [PERSON] на праві приватної власності належали: садовий будинок в м. Києві по [ADDRESS] та земельна ділянка за тією ж адресо. Після смерті матері, заявник звернувся до приватного нотаріуса [PERSON] із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину. 19 лютого 2015 року винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на садовий будинок, оскільки садовий будинок в м. Києві по [ADDRESS], відповідно до свідоцтва про право власності, перебуває у власності [PERSON] (а.с.28-29). Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норм, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Обгрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильного витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Згідно ч. 1 та п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно копії інформаційної довідки Київського БТІ від 26.05.2014 року, садовий будинок по [ADDRESS] в м. Києві на праві власності зареєстрований за: [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації на підставі Розпорядження Київської міської державної адміністрації № 946 від 20.06.1996 р., довідки СТ «КЕВРЗ» від 05.03.1996 р., № 008 (а.с.22). Факт того, що будинок належить саме [PERSON] також підтверджується копією технічного паспорту на садовий (дачний) будинок (а.с.23-27) і довідкою про належність майна (а.с.21). У свідоцтві про право власності на садовий будинок дійсно вказано по батькові матері заявника «[PERSON]» (а.с.13). Таким чином, розбіжність між написанням по батькові «[PERSON]» та «[PERSON]» виникла внаслідок описки при виготовленні свідоцтва про право власності. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року « Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Отже, суд вважає встановленим факт, що: свідоцтво про право власності на садовий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], виданого 31.07.1996 року Бюро технічної інвентаризації м. Києва на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації № 946 від 20.06.1996 року, належить [PERSON], яка померла [INFO] року. На підставі викладеного,

Outcome: approved