Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-30 00:00:00

В березні 2013 року позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Чернівців з позовом до відповідачки [PERSON] про визнання права власності на ідеальну частку квартири та скасування свідоцтва про право власності на квартиру. Посилався на те, що 19 травня 1988 року між ним та відповідачкою [PERSON] укладено шлюб, який розірваний рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 23 листопада 2010 року. Після одруження вони з відповідачкою вирішили придбати власне житло шляхом пайової участі у будівництві через житлово-будівельний кооператив, з цією метою відповідачка в 1992 році вступила в житлово-будівельний кооператив № 73. В період шлюбу вони з сімейного бюджету виплатили пайові внески в ЖБК, перший внесок в сумі 30440 крб. був виплачений 01 квітня 1992 року, після цього особисто ним було сплачено пайові внески в 1992 році в сумі 129906 крб., в 1993 році в сумі 262953 крб., в 1997 році в сумі 72 грн., тобто будівництво кооперативної квартири через пайові внески в ЖБК було профінансовано в період перебування в шлюбі з відповідачкою з сімейного бюджету, при цьому більшість платежів здійснював особисто він. Після завершення будівництва житла і здачі його в експлуатацію вони вселились в трикімнатну квартиру [ADDRESS] на підставі ордера № 22 від 28 серпня 2000 року, виданого виконавчим комітетом Чернівецької міської ради, як сім'я у складі 4 осіб: відповідачка [PERSON] як член ЖБК, він як чоловік, донька [PERSON] та онука [PERSON], в ній зареєстровані до даного часу, що підтверджується довідкою ЖБК № 73 від 06 липня 2010 року. Незважаючи на те, що внесок в ЖБК за кооперативну квартиру був повністю виплачений, вони не отримали свідоцтво про право власності на цю квартиру, оскільки відповідачка [PERSON], яка є членом ЖБК, тривалий час знаходилась за кордоном і за отриманням свідоцтва не зверталась. В задоволенні його заяви про прийом в члени ЖБК було відмовлено, оскільки відповідно до п.3 Статуту ЖБК № 73 членом кооперативу є лише один член сім'ї, якого було включено до списку при реєстрації Статуту. Відповідачка, користуючись тим, що вона одна зі складу сім'ї є членом ЖБК № 73 та зважаючи на розірвання шлюбу в 2010 році, отримала свідоцтво про право приватної власності на спірну квартиру та зареєструвала свої права на це нерухоме майно. Вважає ці дії відповідачки незаконними, оскільки спірна кооперативна квартира не є її приватною власністю, а є їх спільною сумісною власністю як колишнього подружжя з наступних підстав: Будівництво квартири через членство в ЖБК фінансувалося ними спільно за рахунок коштів сімейного бюджету в період перебування в зареєстрованому шлюбі. Він приймав активну участь як у фінансуванні будівництва квартири, так і у вирішенні організаційних питань щодо неї, зокрема, більшість внесків в ЖБК сплачував особисто, укладав договори про забезпечення квартири комунальними та іншими послугами, сплачував комунальні платежі в касу ЖБК, оскільки відповідачка багато років постійно проживала за кордоном. Після отримання квартири і до даного часу він здійснює невід'ємні покращення її, оскільки квартира була без жодних оздоблювальних робіт, без підлоги, без дверей та без внутрішньоквартирних інженерних мереж і сантехніки, власними силами виконує ремонтні роботи з метою приведення її у придатний для проживання стан спочатку за рахунок коштів сімейного бюджету, а з моменту, коли їх з відповідачкою фактичні шлюбні відносини були припинені і кожен з них мав окремий бюджет, і до даного часу за власні кошти, здійснив суттєві невід'ємні покращення спірної квартири за рахунок особистої праці та за рахунок своїх особистих коштів. Спірна кооперативна квартира була отримана в період шлюбу, пайовий внесок за неї в повному обсязі був сплачений ним з відповідачкою під час перебування в шлюбі, квартира придбавалась для проживання в ній сім'єю. В період сплати пайового внеску за квартиру він та відповідачка вели спільне господарство, мешкали однією сім'єю, мали спільний бюджет, на підставі чого він є власником 1/2 частини спірної квартири. Просить визнати за ним право власності на 1/2 ідеальну частку квартири [ADDRESS]; скасувати видане на ім'я [PERSON] свідоцтво про право власності на дану квартиру в частині її права власності на 1/2 ідеальну частку та стягнути понесені судові витрати по сплаті судового збору і витрати на правову допомогу адвоката. Справа вже розглядалась судами, однак рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 січня 2014 року скасовано і справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В березні 2014 року позивач [PERSON] на підставі цієї ухвали касаційного суду збільшив позовні вимоги та змінив підстави позову. Посилався на те, що вартість квартири [ADDRESS] станом на 2000 рік (рік введення будинку в експлуатацію) становить 3121 грн. 75 коп. і складалася з двох складових: 1065 грн. 68 коп. - власні кошти, внесені на ім'я члена ЖБК, та 2056 грн. 07 коп. - державна позика, повністю виплачена в листопаді 2010 року. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 23 листопада 2010 року за його позовом до відповідачки [PERSON] про розірвання шлюбу встановлено, що вони більше десяти років (тобто з кінця 2000 року) не підтримували подружніх стосунків, не вели спільного господарства і мали різні бюджети. Враховуючи, що вартість кооперативної квартири була повністю виплачена ними у листопаді 2010 року через десять років після фактичного припинення подружніх стосунків, то у відповідності до п.23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року для вирішення спору про поділ спірної квартири необхідно встановлювати, яка частина вартості квартири виплачена ними зі спільного сімейного бюджету, а яка за рахунок особистих коштів. Внесені в рахунок оплати вартості квартири кошти необхідно диференціювати за періодами: перебування у зареєстрованому шлюбі і ведення спільного господарства - до листопада 2000 року, перебування у зареєстрованому шлюбі, коли подружні стосунки були припинені і спільне господарство не велось - з листопада 2000 року по листопад 2010 року. Право власності на спірну квартиру виникло в момент повної сплати її вартості 25 листопада 2010 року. Внесені кошти в рахунок оплати вартості спірної кооперативної квартири розподіляються за вказаними періодами наступним чином: Кошти в сумі 1065 грн. 68 коп. - власні кошти, внесені на ім'я члена ЖБК в період з 07 квітня 1992 року по 26 червня 1995 року спільно як ним, так і відповідачкою в період спільного проживання і ведення спільного господарства, що підтверджується довідкою ЖБК № 73 від 10 січня 2012 року № г-183. Дані правовідносини регулюються положеннями ст.ст.22, 28, 29 КпШС України, ст.16 Закону України «Про власність» (чинними на той час), відповідно до яких майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, частки кожного з подружжя є рівними, тому частки кожного з них у пайових внесках в сумі 1065 грн. 68 коп. є рівними по 532 грн. 84 коп. Кошти в сумі 2056 грн. 07 коп. - повернення державної позики, які були внесені ним особисто в період з 2001 року по 25 листопада 2010 року, тобто в період, коли вони з відповідачкою не підтримували подружні стосунки, не вели спільного господарства та мали різні бюджети, зокрема, сума 210 грн. 24 коп. була внесена за його підписом в період з 2001 по 2003 роки з його особистих коштів, сума 1845 грн. 83 коп. була внесена з його особистих коштів в період з 2004 по 2010 роки, що відповідно до вимог ст.57 СК України є його особистою приватною власністю. Виходячи з загальної вартості квартири в сумі 3121 грн. 75 коп., кожен із її співвласників має право на частку у спільній сумісній власності: відповідачка [PERSON] в сумі 532 грн. 84 коп., що становить 17/100 часток, він в сумі 2588 грн. 91 коп., що становить 83/100 частки. Просить встановити, що в рахунок оплати вартості (паєнагромадження) кооперативної квартири [ADDRESS] внесені ним кошти в сумі 2588 грн. 91 коп., відповідачкою [PERSON] в сумі 532 грн. 84 коп., визнати за ним право власності на 83/100 ідеальної частки цієї квартири; скасувати видане на ім'я [PERSON] свідоцтво про право власності на дану квартиру в частині її права власності на 83/100 ідеальних часток та стягнути понесені судові витрати по сплаті судового збору і витрати на правову допомогу адвоката. В квітні 2013 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до відповідача [PERSON], надавши в червні 2013 року нову його редакцію, про визнання особистою приватною власністю квартири та позбавлення права власності на квартиру. Посилалась на те, що 19 травня 1988 року між нею та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, який розірваний заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 23 листопада 2010 року. Даним рішенням встановлено, що вони більше 10 років не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства, мають різні бюджети, тому відповідно до ст.61 ч.3 ЦПК України дані обставини не доказуються при розгляді цієї справи. Фактично у них як такої сім'ї не було, відповідач [PERSON] не хотів працювати, матеріально сім'ю не забезпечував, були борги, тому вона була змушена в 1998 році виїхати на заробітки в Іспанію і заробляти гроші на виплату кооперативної квартири та інші витрати. Квартиру [ADDRESS] вона отримала, працюючи в Чернівецькій філії Київського інституту автоматики, де перебувала на квартирному обліку з 15 квітня 1985 року. Для працівників інституту був організований ЖБК № 73, вона стала його членом. Розподіл квартир між членами кооперативу проводився перед здачею будинку в експлуатацію. 28 серпня 2000 року був отриманий ордер на вселення в квартиру [NUMBER], але заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 23 листопада 2010 року було встановлено, що відповідач на той час вже не був членом її сім'ї, не вів з нею спільного господарства, хоча був вписаний в ордер. Відповідно до довідки ЖБК № 73 від 10 січня 2012 року вартість спірної квартири станом на 2000 рік (рік введення будинку в експлуатацію) становить 1065 грн., це її власні кошти, зароблені за кордоном і внесені нею, а не [PERSON] за квартиру. Також нею з особистого заробітку за кордоном в жовтні-листопаді 2010 року виплачена державна позика. Її особистий заробіток в період з 1998-2012 років підтверджується грошовими переказами через систему Western Union на ім'я [PERSON] в сумі 17744 долари США і 4475 євро, що еквівалентно сумі 210000 грн. [PERSON] при розлученні провів самостійно поділ їх спільного майна, забравши належне їй майно, що вона виявила 07 грудня 2012 року приїхавши у відпустку. Також він погодився з тим, що отримані від неї перекази він зараховує у вартість квартири і ніяких претензій до неї не має. Відповідно до свідоцтва про право власності від 25 січня 2013 року вона є власником спірної квартири вартістю 225406 грн. Відповідач [PERSON] з 2010 року з моменту розлучення не проживає в спірній квартирі, вибув на постійне місце проживання в квартиру [ADDRESS], забравши свої і її речі. Просить визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS]; позбавити відповідача [PERSON] права власності на дану квартиру та стягнути понесені судові витрати. В квітні 2014 року позивачка [PERSON] уточнила правові підстави свого зустрічного позову, просить на підставі п.57 Статуту ЖБК-73, ст.ст.16 ч.1, 319 ч.1, 321 ч.1, 391, 405 ЦК України, ст.57 ч.6 СК України визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS]; позбавити відповідача [PERSON] права власності на дану квартиру та стягнути понесені судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник позовні вимоги підтримали, просять встановити, що в рахунок оплати вартості (паєнагромадження) кооперативної квартири [ADDRESS] внесені ним кошти в сумі 2588 грн. 91 коп., відповідачкою [PERSON] в сумі 532 грн. 84 коп., визнати за ним право власності на 83/100 ідеальних часток цієї квартири; скасувати видане на ім'я [PERSON] свідоцтво про право власності на дану квартиру в частині її права власності на 83/100 ідеальних часток та стягнути понесені судові витрати по сплаті судового збору і витрати на правову допомогу адвоката з підстав, вказаних в позовній заяві, повністю підтвердивши викладені в ній обставини. Зустрічні позовні вимоги не визнали, просять в їх задоволенні відмовити з цих же підстав. Представник відповідачки за первісним позовом та позивачки за зустрічним позовом [PERSON] зустрічні позовні вимоги підтримала повністю, просить визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS]; позбавити відповідача [PERSON] права власності на дану квартиру та стягнути понесені судові витрати з підстав, вказаних в зустрічній позовній заяві, повністю підтвердивши викладені в ній обставини. Первісні позовні вимоги не визнала, просить в їх задоволенні відмовити з цих же підстав. Доповнила, що на момент припинення подружніх стосунків в 2000 році, що встановлено рішенням суду від 23 листопада 2011 року, право власності на спірну кооперативну квартиру ще не виникло, оскільки не були повністю сплачені пайові внески, а тому [PERSON], який не є членом ЖБК, не може згідно вимог законодавства визнавати за собою право власності на частку в квартирі, він може вимагати повернути йому сплачену частину пайових внесків, але таких вимог ним не заявлено. Представник третьої особи ЖБК № 73 в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просить справу розглянути у його відсутності, тому суд вважає можливим розглянути справу у його відсутності. Заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідачки, покази свідків, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] та зустрічні позовні вимоги [PERSON] частково обґрунтовані і підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що 19 травня 1988 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (т.1, а.с.23), який розірваний заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 23 листопада 2010 року (копія рішення в т.1, а.с.15). Для покращення житлових умов відповідачка [PERSON], яка працювала в Чернівецькій філії Київського інституту автоматики, де перебувала на квартирному обліку з 15 квітня 1985 року, з 18 лютого 1992 року стала членом житлово-будівельного кооперативу № 73, який був утворений для будівництва будинку [ADDRESS], згідно рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів № 75/4 від 18 лютого 1992 року (копія в т.1, а.с.60-61). Після завершення будівництва будинку і здачі його в експлуатацію [PERSON] як член ЖБК № 73 отримала ордер № 22 від 28 серпня 2000 року, виданий виконавчим комітетом Чернівецької міської ради на підставі рішень виконкому № 412/12 від 23 травня 1995 року та № 606/15 від 08 серпня 2000 року, на сім'ю із чотирьох осіб: вона, чоловік [PERSON], донька [PERSON] та онука [PERSON], на право зайняття трьохкімнатної квартири [ADDRESS], що підтверджується копіями рішення та ордеру (т.1, а.с.62-64, 17, 66). На підставі цього ордеру вони всі з 27 вересня 2000 року зареєстровані в цій квартирі до даного часу, однак в квартирі постійно не проживають, періодично проживав тільки позивач [PERSON], відповідачка [PERSON] з 1998 року перебуває за кордоном, приїжджаючи на короткий термін, її донька з онукою проживають в іншій квартирі, що підтверджується довідкою ЖБК № 73 від 06 липня 2010 року № 15 та повідомленнями ЖБК № 73 від 07 березня 2013 року № 01/03 та на запит адвоката від 10 січня 2012 року (копії в т.1, а.с.10, 44, 69), а також визнали сторони в судовому засіданні. Ці обставини підтвердили в судовому засіданні і свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] 25 лютого 2013 року відповідачка [PERSON] отримала свідоцтво про право приватної власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 76,60 кв.м, в тому числі житловою площею 45,40 кв.м, що підтверджується копією свідоцтва (т.1, а.с.71). Згідно ст.ст.316 ч.1, 321 ч.1 і ч.2, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.16 Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991 року № 697-ХІІ, ст.22 ч.1 КпШС України, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин до 01 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 роз'яснено, що при вирішенні спору між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до пп.а) п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» від 18 вересня 1987 р, № 9 зі змінами, при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, суду слід керуватися ст.146 ЖК України, ст.15 Закону України «Про власність», п.43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім'ю (ст.ст. 22, 24, 28, 29 КпШС України) враховуючи таке: пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Відносно цих вимог законодавства судом встановлено, що вартість квартири [ADDRESS] станом на 2000 рік (рік введення будинку в експлуатацію) становила суму 3121 грн. 75 коп., яка утворилась з двох складових: 1065 грн. 68 коп. - власних коштів, внесених на ім'я члена ЖБК на момент будівництва, та 2056 грн. 07 коп. - державної позики, повністю виплаченої в листопаді 2010 року, в тому числі [PERSON] в сумі 1705 грн. 67 коп. 14 жовтня, 18 та 25 листопада 2010 року. Сума 350 грн. 40 коп. згідно квитанцій за підписом [PERSON] внесена на особовий рахунок [PERSON], в тому числі: 70 грн. 08 коп. в 2001 році, 140 грн. 16 коп. протягом 2002 - 2003 років та 140 грн. 16 коп. протягом 2004 - 2005 років, що підтверджується повідомленнями ЖБК № 73 від 07 березня 2013 року № 01/03, на запит адвоката від 10 січня 2012 року № ґ-183, від 20 лютого 2014 року № 01/02 та від 31 березня 2014 року № 01/03 (копії в т.1, а.с.44, 69, т.2, а.с.25, 39). Згідно додатку до відповіді ЖБК № 73 на запит адвоката від 10 січня 2012 року № ґ-183 (т.1, а.с.164) за період з 07 квітня по 26 листопада 1992 року сплачено пайових внесків на ім'я члена ЖБК 169500 крб. як [PERSON], так і [PERSON], в 1993 році сплачено ними суму 4330500 крб., в тому числі [PERSON] 02 квітня та 31 серпня суму 260500 крб., за період 1994 - 1995 років [PERSON] сплачено суму 77200000 крб., а всього за період з 07 квітня 1992 року по 26 червня 1995 року в період будівництва будинку сплачено загальну суму 81700000 крб., з яких позивачем [PERSON] суму 382434 крб. 04 коп. Це також підтверджується і долученими ним квитанціями (т.1, а.с.18-22). При цьому сплачену позивачем в 1997 році за двома квитанціями суму 72 грн. (т.1, а.с.20) суд не приймає як доказ сплати саме пайових внесків, оскільки, на відміну від інших квитанцій, в них про це не зазначено, а інших доказів в підтвердження сплати ним цієї суми в рахунок пайових внесків ним не надано. В жовтні 2010 року позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Чернівців з позовом до відповідачки [PERSON] про розірвання шлюбу, в якому вказав, що з нею спільним сімейним життям не проживає, спільне господарство не веде, спільний бюджет відсутній, немає між ними ні сімейно-шлюбних, ні дружніх зв'язків (копія позову в т.2, а.с.36). В судовому засіданні, яке відбулось 23 листопада 2010 року у відсутності відповідачки, позивач пояснив, що протягом всього їх спільного життя з 1988 року сім'ї у них не було, у них різний бюджет, кожен окремо харчується, веде домашнє господарство, проживають в окремих кімнатах, тому вважає, що сім'я існує формально, що підтверджується копією протоколу судового засідання (т.2, а.с.37). Заочним рішенням від 23 листопада 2010 року шлюб розірвано, оскільки судом встановлено, що сторони більше десяти років не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства, проживають в різних кімнатах, мають різні бюджети. Причиною розпаду їх сім'ї є втрата почуття поваги і любові один до одного через різні погляди на життя, конфлікти та сварки, що виникали з цього приводу, що підтверджується копією рішення (т.1, а.с.15). Згідно ст.61 ч.3 ЦПК України обставини, встановлені рішенням, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Тому відповідно до цих вимог закону обставини, встановлені рішенням суду від 23 листопада 2010 року про розірвання шлюбу саме з пояснень позивача [PERSON] та наданих ним доказів, зокрема, про те, що позивач з відповідачкою більше десяти років не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства, мають різні бюджети, мають преюдиційне значення для вирішення даного спору, у зв'язку з чим суд не приймає як належні і достовірні докази покази позивача [PERSON] як свідка, свідків [PERSON], [PERSON] про те, що вони проживали однією сім'єю до розірвання шлюбу. Таким чином, враховуючи ці наведені докази, суд вважає достовірно встановленим, що позивач [PERSON] з відповідачкою [PERSON] з 2000 року не проживали однією сім'єю, не мали спільного бюджету і не вели спільне господарство. В період проживання однією сім'єю до 2000 року ними сплачено зі спільного бюджету пайових внесків в сумі 1065 грн. 68 коп., частка кожного становить суму 532 грн. 84 коп. Після фактичного припинення подружніх стосунків позивач з власних коштів повернув державну позику в сумі 2056 грн. 07 коп., яка була надана відповідачці як члену ЖБК для будівництва квартири, тому, виходячи з загальної суми пайових внесків 3121 грн. 75 коп., [PERSON] сплачено суму 2588 грн. 91 коп., [PERSON] сплачено суму 532 грн. 84 коп., у зв'язку з чим суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. При цьому суд вважає, що відповідачкою [PERSON] у відповідності до вимог ст.60 ЦПК України не надано належних доказів, які б з достовірністю підтверджували ту обставину, що перекази нею грошей позивачу через систему Western Union були саме для внесення пайових внесків, оскільки в долучених квитанціях про ці перекази (т.1, а.с.72-94) та повідомленні ПАТ КБ «ПриватБанк» про такі перекази (т.2, а.с.71-79) цього не зазначено. Судом достовірно встановлено з пояснень позивача, представника відповідачки, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], що ці кошти частково використовувались [PERSON] для проведення ремонтних робіт в квартирі, який ще не закінчений до даного часу, що підтверджується фотознімками (т.1, а.с.121-127). Однак на час припинення подружніх стосунків між позивачем та відповідачкою в 2000 році пайові внески за спірну квартиру не були сплачені повністю, це було зроблено тільки в 2010 році, а тому право власності на квартиру [ADDRESS] виникло тільки в 2010 році після повної сплати пайових внесків. Так як на час припинення подружніх стосунків право власності на кооперативну квартиру у сторін не виникло, то підстав для визнання її спільним майном подружжя немає, а тому позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за ним права власності на 83/100 часток цієї квартири є безпідставними і задоволенню не підлягають. Суд вважає, що на час припинення подружніх стосунків між позивачем та відповідачкою у них як подружжя виникло право тільки на частину пайових внесків, внесених за кооперативну квартиру, зокрема, у позивача на суму 2588 грн. 91 коп., яку він має право вимагати у відповідачки її відшкодувати, однак таких позовних вимог ним не пред'явлено. Право особистої приватної власності на спірну кооперативну квартиру виникло у відповідачки [PERSON] як члена ЖБК № 73 після сплати всіх пайових внесків в листопаді 2010 року і вона правомірно отримала свідоцтво про право власності на неї 25 лютого 2013 року, а тому суд вважає, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за нею права особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS], що належить ЖБК № 73, які оспорюються [PERSON], є обґрунтованими і підлягають до задоволення, у зв'язку з чим підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про скасування цього свідоцтва в частині 83/100 часток квартири немає і ці позовні вимоги задоволенню не підлягають. Також суд вважає, що немає підстав для задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] в частині позбавлення [PERSON] права власності на спірну кооперативну квартиру, оскільки таке право власності у нього не виникло. Оскільки позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] задоволені частково, то у відповідності до вимог ст.88 ч.1 ЦПК України підлягають відшкодуванню понесені ними судові витрати по сплаті судового збору згідно квитанцій, зокрема, з [PERSON] на користь [PERSON] належить стягнути суму 243 грн. 60 коп., з [PERSON] на користь [PERSON] суму 229 грн. 40 коп. За заявою позивача [PERSON] в порядку забезпечення позову ухвалою суду від 20 лютого 2014 року заборонено відчуження квартири [ADDRESS]. Оскільки в задоволенні позову [PERSON] про визнання за ним права власності на частку квартири відмовлено, то у відповідності до вимог ст.154 ч.6 ЦПК України суд вважає, що належить скасувати ці заходи забезпечення позову. На підставі викладеного, ст.ст.22 ч.1, 24 ч.1, 28 КпШС України, ст.ст. 316, 321, 328, ЦК України, ст.146 ЖК України, ст.ст.15, 16 Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991 року № 697-ХІІ, п.43 Примірного статуту ЖБК та

Outcome: partial