Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

В березні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що 30 серпня 2017 року помер [PERSON]., після смерті якого відкрилася спадщина на 1/2 частку домоволодіння, яке розташоване по провулку Шкільний, № 02 в с. Бояни Новоселицького району Чернівецької області. Він своєчасно прийняв спадщину за заповітом. Однак, оскільки при житті спадкодавець не отримав правовстановлюючих документів на домоволодіння, він не може оформити на себе право власності на вказане спадкове майно. Просить суд визнати за ним право власності на 1/2 частку домоволодіння в порядку спадкування за заповітом. В підготовчому судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити заявлені вимоги. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Новоселицького району в судове засідання не зявився, направивши до суду заяву, в якій позов визнав та просив розглянути справу у його відсутності. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та враховуючи, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання позову відповідачем не суперечить встановленим обставинам по справі та не порушує права та інтереси інших осіб, дійшов висновку про розгляд справи у підготовчому судовому засіданні та задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що по провулку Шкільний, № 02 в с. Бояни Новоселицького району Чернівецької області розташовано домоволодіння, яке складається з житлових будинків літера «А», «Б» та господарських споруд. Згідно записів погосподарської книги сільської ради земельна ділянка за вказаною адресою площею 0,15 га знаходилась у користуванні [PERSON] та була надано для будівництво та обслуговування житлового будинку. У даному домоволодінні з часу будівництва житлових будинків були зареєстровані подружжя [PERSON], [PERSON] та їх діти [PERSON], [PERSON]. Домоволодіння побудовано подружжям [PERSON] та [PERSON] до 1990 року на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстровано в погосподарській книзі сільської ради із наданням відповідної адресної частини. Станом на 1990-1991 роки відносилося до категорії робочих дворів головою якого був [PERSON]. Дані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що вказане домоволодіння побудовано відповідно до діючого на час його будівництва законодавства та належним чином було зареєстровано органом місцевого самоврядування. Правові акти чинні на час проведення будівництва пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Так, порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Статтею 22 Кодексу про шлюб та сімю України в редакції 1969 року, діюча на час побудови домоволодіння, передбачено, що майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Отже за змістом вищевказаних норм закону, кожна річ, набута за час шлюбу, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, крім окремих речей кожного з подружжя. З свідоцтва про шлюб серії 1-МИ № 340821 від 14 серпня 1982 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] уклали свій шлюб 14 серпня 1982 року. Зважаючи на те, що домоволодіння було побудовано на відведеній в установленому порядку земельній ділянці та зареєстровано в сільській раді за [PERSON] на час коли останній перебував у шлюбі з [PERSON], то домоволодіння вважається їх спільним майном та з того часу вони стали його співвласниками в рівних частках, тобто по 1/2 частці на кожного з них. Після смерті 30 серпня 2017 року [PERSON] відкрилася спадщина на 1/2 частку вказаного домоволодіння. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до заповіту, який був складений 21 липня 2017 року та посвідчений секретарем Боянської сільської ради Новоселицького району, спадкодавець [PERSON] заповів позивачу все своє майно. Позивач спадщину після смерті [PERSON] прийняв своєчасно, звернувшись з відповідною заявою до нотаріальної контори протягом шестимісячного терміну з часу відкриття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Однак, у звязку із смертю спадкодавця та відсутністю за ним правовстановлюючих документів на домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину. Враховуючи, що позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON]. та своєчасно прийняв спадщину, інших спадкоємців не має, то право власності на домоволодіння слід визнати за ним в порядку спадкування. У звязку із визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України слід повернути позивачу [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що складає 992 (девятсот девяносто дві) гривні. На підставі ст.ст. 328, 1218, 1223, 1268, 1269, 1270 ЦК України, суд

Outcome: approved