Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-18 00:00:00

В березні місяці 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом заявою до [PERSON], [PERSON], про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову зазначив, що 20.03.2003 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №20-2003, за яким позивач зобовязався надати [PERSON] кредит у розмірі 50\~000,00 грн на термін до 20.11.2003 року, а [PERSON] зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №20-2003 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір поруки від 12.05.2003 № 20-2003, за яким поручитель зобовязується відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобовязань перед банком за кредитним договором, в повному обсязі таких зобовязань. Банк належним чином виконав свої зобовязання та надав [PERSON] кредит, натомість останній умови договору не виконує, у звязку з чим виникла заборгованість перед Банком. Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 09.06.2005 року о з [PERSON] на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості по кредитному договору №20-2003 у розмірі 117\~108,11 грн. Позивач зазначає, що у звязку з порушеннями зобовязань за кредитним договором після ухвалення Васильківським районним судом Дніпропетровської області рішення від 09.06.2005 у [PERSON] перед позивачем виникла заборгованість за період з 20.05.2005 по 11.04.2018 у розмірі 1\~102\~827,55 грн., яка складається з: - 48\~583,29 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; - 1\~054\~244,26 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором №20-2003 у розмірі 104\~151,19 грн., яка складається з: 48 583,29 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 20.05.2005 по 11.04.2018; 55\~567,90 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за період з 21.08.2017 по 11.04.2018. Натомість [PERSON] звернулася з зустрічною позовною заявою до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: [PERSON], про визнання договору поруки припиненим. В обґрунтування зустрічного позову зазначила, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 20.03.2003 року був укладений кредитний договір №20-2003, за яким позивач зобовязався надати [PERSON] кредит у розмірі 50\~000,00 грн. на термін до 20.11.2003 року, а [PERSON] зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №20-2003 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір поруки від 12.05.2003 № 20-2003, за яким поручитель зобовязується відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобовязань перед банком за кредитним договором, в повному обсязі таких зобовязань. Зустрічний позивач вказує, що на час укладення кредитного договору та договору поруки від 20.05.2003 року діяв Цивільний кодекс Української РСР, відповідно до ст.194 ЦК якої порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання. Порука також припиняється, якщо кредитор протягом трьох місяців з дня настання строку зобовязання не предявить позову до поручителя. Якщо строк виконання зобовязання не зазначений або визначений моментом вимоги то при відсутності іншої угоди відповідальність поручителя припиняється після закінчення одного року з дня укладення договору поруки. [PERSON] зазначає, що ПАТ КБ «ПриватБанк» порушено трьохмісячний строк на предявлення вимоги до поручителя з дня настання строку виконання основного зобовязання, а тому укладений договір поруки від 12.05.2003 № 20-2003 є припиненим. Враховуючи викладене [PERSON] просить визнати договір поруки №20-2003 від 12 травня 2003 року укладений між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] припиненим. В судове засідання представник позивача не зявився, надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Зустрічний позов не визнав та в його задоволенні просив відмовити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги первісної позовної заяви не визнала та в її задоволенні просила відмовити. Зустрічний позов підтримала та просила його задовольнити. [PERSON], його представник позовні вимоги первісного позову не визнали, надали до суду відзив на позовну заяву та просили в задоволенні позовних вимог відмовити. Проти задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] відповідач [PERSON] не заперечував. Заслухавши думку учасників судового процесу та дослідивши письмові докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 20.03.2003 року був укладений кредитний договір №20-2003, за яким позивач зобовязався надати [PERSON] кредит у розмірі 50\~000,00 грн. на термін до 20.11.2003 року, а [PERSON] зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №20-2003 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір поруки від 12.05.2003 № 20-2003, за яким поручитель зобовязується відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобовязань перед банком за кредитним договором, в повному обсязі таких зобовязань. Банк належним чином виконав свої зобовязання та надав [PERSON] кредит, натомість останній умови договору не виконує, у звязку з чим виникла заборгованість перед Банком. За вимогами статей 527, 530 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу України. Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий до 20 листопада 2003 року включно. Відтак, у межах строку кредитування до 20 листопада 2003 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця. Починаючи з 21 листопада 2003 року, відповідач мав обовязок незалежно від предявлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Такого ж висновку дійшов в постанові №444/9519/12 від 28.03.2018 Верховний суд З матеріалів справи убачається, що рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 09.06.2005 року стягнуто з [PERSON] на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості по кредитному договору №20-2003 у розмірі 117\~108,11 грн. Суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі предявлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Так, як строк дії кредитного договору №20-2003 від 20.03.2003 сплив 21.11.2003 року та позивач скористався своїм правом на примусове стягнення заборгованості з відповідача, шляхом звернення з позовом до суду, що підтверджується рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 09.06.2005, зважаючи , що заборгованість за кредитним договором була стягнута, суд вважає позовні вимоги позивача є не обгрунтовуваними та такими, що задоволенню не підлягають. Також в судовому засіданні встановлено, що в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №20-2003 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір поруки від 12.05.2003 № 20-2003, за яким поручитель зобовязується відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобовязань перед банком за кредитним договором, в повному обсязі таких зобовязань. На момент укладення договору поруки від 20.05.2003 року діяв Цивільний кодекс Української РСР. Відповідно до ст.194 якої, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання. Порука також припиняється, якщо кредитор протягом трьох місяців з дня настання строку зобовязання не предявить позову до поручителя. Якщо строк виконання зобовязання не зазначений або визначений моментом вимоги то при відсутності іншої угоди відповідальність поручителя припиняється після закінчення одного року з дня укладення договору поруки. За п. 2.1. Договору поруки позичальник зобовязався провести остаточне погашення суми основного боргу по кредитній лінії до 20.11.2003 року. Договір поруки не має дати закінчення його дії. Як вбачається з Договору, зобовязання із повернення кредиту було порушено в повному обсязі з 21.11.2003. Таким чином, відповідачем порушено трьох місячний строк на предявлення вимоги до поручителя з дня настання строку виконання основного зобовязання. Верховним Судом України було висловлено наступну правову щодо застосування аналогічної до ст.194 ЦК Української РСР ст. 559 ЦК України: №6-2662цс15 від 20 квітня 2016 року: «Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобовязань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251 ЦУ України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Строк, передбачений ч.4 ст.559 ЦК України, є припиняючим, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Так, як ПАТ КБ «ПриватБанк» порушено трьохмісячний строк на предявлення вимоги до поручителя з дня настання строку виконання основного зобовязання, суд вважає зустрічні позовні вимоги обгрунтовуваними та такими, що підлягають задоволенню, а тому слід визнати договір поруки №20-2003 від 12 травня 2003 року укладений між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] припиненим. На підставі ст.ст.526, 549, 625, 1049, 1054 ЦК України,

Outcome: approved