Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

В березні 2016 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі під час якого у них народився син [PERSON], [INFO]. Відповідач не виконував належним чином своїх обов'язків відносно їх малолітнього сина, не піклувався про нього і навіть певний період часу сумнівався у своєму батьківстві, постійно проявляв агресію по відношенню до неї, у зв'язку з чим вона зазнавала психологічних страждань, які також негативно відзначались на її самопочутті. Зазначала, що вона ніколи не чинила перешкоди у спілкуванні батька з сином, проте відповідач інколи утримував сина в себе і погрожував, що не поверне його матері. Після спілкування з батьком хлопчик був роздратованим, без причин плакав, погано спав. За рекомендаціями лікарів хлопчик повинен був спати у своєму ліжечку, проте відповідач ігнорував рекомендації лікарів, а також понаднормово годував дитину шоколадом, у зв'язку з чим у нього розвинулися дерматит та алергія. У зв'язку з наведеними обставинами вона звернулась в Службу у справах дітей та до суду з метою врегулювання питання щодо участі батька у вихованні дитини. Ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 08.07.2015 року затверджено укладену між нею та відповідачем мирову угоду, якою визначено місце проживання малолітнього [PERSON] разом з матір'ю, встановлено порядок побачень [PERSON] з сином щопонеділка з 09.00 год. до 13.00 год.; щовівторка, щочетверга та щосуботи з 15.00 год. до 20.00 год. Вказувала на те, що вона має намір виїхати в Канаду на постійне місце проживання до свого чоловіка [PERSON] та з цією метою отримала рішення суду про дозвіл на виїзд дитини за кордон без дозволу батька, а також готує інші необхідні документи. Дізнавшись про її стосунки з іншим чоловіком, відповідач став агресивним, побачення з сином почав використовувати тільки як привід для скандалу та внаслідок його агресивної поведінки, вважає, що перервалась її вагітність. Так, відповідач проявив ініціативу щодо укладення мирової угоди щодо участі батька у виховані дитини, вказуючи на те, що після укладення мирової угоди він розпочне діалог щодо надання згоди на виїзд сина в Канаду на постійне місце проживання, нащо вона погодилась, проте своїх обіцянок [PERSON] не виконав. Після укладення мирової угоди, [PERSON] продовжував поводити себе агресивно, не звертав увагу на хворобу сина та вимагав побачення з ним у встановленні дні та години. Свідками неналежної поведінки відповідача були також її батьки, які відпочивали разом з онуком у с.Брідок Заставнівського району, Чернівецької області, куди приїхав відповідач та забравши сина, відмовився його повертати бабусі і дідусеві. У зв'язку з наведеними подіями мати позивача змушена була звернутись з заявою в правоохоронні органи. Також в обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що відповідач погрожує їй фізичною розправою, а тому вона звернулась за послугами особистої охорони. Відповідач налаштовує сина проти неї, оскільки після спілкування з батьком, хлопчик періодично не називає її мамою та каже що він її не любить. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми національного та міжнародного законодавства, просила змінити спосіб участі [PERSON] у виховані сина [PERSON], що визначений п. 4 мирової угоди, яка була визнана ухвалою суду від 08.07.2015 року у справі № 725/1479/15-ц, а саме: визначити участь у виховані дитини і встановити порядок побачення громадянину [PERSON] із сином [PERSON], [INFO]: щопонеділка з 11.00 до 13.00 та щосуботи з 15.00 до 17.00, за місцем проживання дитини в присутності матері [PERSON] чи іншої особи за її дорученням, та сторонньої особи - працівника Служби у справах дітей або поліції. Під час захворювань дитини або при поганих погодних умовах, зустрічі переносити на інші дні. Також просила стягнути з відповідача на її корись судові витрати по справі. В судовому засіданні позивач та її представник заявлені позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити з підстав викладених у ньому, при цьому [PERSON] додатково пояснив, що відповідач самовільно утримував в себе сина на протязі трьох днів, а [PERSON] вказала, що основною підставою для звернення з даним позовом до суду є емоційний стан сина після побачень з батьком, оскільки одного разу після повернення від батька хлопчик назвав її «тьотя» замість «мама», крім того відповідач має можливість бачитись з дитиною в інші дні, а не лише в ті, що визначені умовами мирової угоди. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вказуючи на те, що з боку позивачки постійно чиняться йому перешкоди у спілкуванні з сином, зустрічатись з дитиною в її присутності він не хоче, оскільки між ними існують неприязні стосунки, крім того хлопчик сам говорить про те, що хоче бути разом з батьком. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, вказавши на те, що участь батька у виховані сина визначена ухвалою суду, яка не завжди виконується саме позивачкою, а тому права позивача вже були захищені судом, що відображено в умовах укладеної між сторонами мирової угоди. Таким чином, позов є безпідставним та задоволенню не підлягає. Сторони в судовому засіданні визнали той факт, що відповідач іноді спілкується із своїм сином інші дні і часи, що не обумовлені ухвалою суду про визнання мирової угоди. Представник третьої особи Служби у справах дітей Чернівецької міської ради в судове засідання не з'явився, направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, при ухваленні рішення по суті спору просив врахувати рішення органу опіки і піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 09.06.2015 року №329/11 стосовно визначення участі у виховані дитини [PERSON], а також інтересів дитини відповідно, до вимог чинного законодавства. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Статтею 51 Конституції України передбачено, що сім'я,дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Так, судом встановлено, що 25.10.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб під час якого у них [INFO] народився син [PERSON]. В подальшому рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 03.11.2014 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано (а/с 9). Згідно з ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 вказаної Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. У відповідності до вимог ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами часто виникали побутові конфлікти з приводу участі у вихованні їх спільного сина, що підтверджується копіями висновків правоохоронного органу за результатами перевірки звернень [PERSON] та [PERSON] (а/с 19,43,44,97,103,104). Відповідно до ухвали Першотравневого районного суду м.Чернівці від 08.07.2015 року [PERSON] та [PERSON] уклали між собою мирову угоду за умовами якої сторони визначили місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], разом з матір'ю [PERSON] за адресою [ADDRESS]; в разі зміни місця проживання [PERSON], [PERSON] зобов'язується завчасно попередити [PERSON] про намір змінити місце проживання дитини із зазначенням адреси проживання дитини. Крім того, сторони домовились про участь у вихованні дитини і встановили порядок побачення [PERSON] із сином [PERSON], [INFO]: щопонеділка з 09.00 год. до 13.00 год.; щовівторка, щочетверга та щосуботи з 15 год. до 20.00 год. без присутності [PERSON]. У свою чергу, [PERSON] не перешкоджатиме [PERSON] у побаченнях та у спілкуванні із сином відповідно до вищевказаного графіку (а/с 25). Таким чином, сторонами було досягнуто згоди щодо участі батька у виховані дитини. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України. зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства у сфері договірних відносин, зокрема поняття договору і свободи договору та сформовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). У відповідності до вимог ч. 1 ст. 626, ст. 627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Системний аналіз вище вказаних норм права дає підстави вважати, що мирова угода є різновидом зобов'язання, яке виникає на підставі договору, укладеного за взаємною згодою сторін у письмовій формі та затвердженого судовим рішенням у формі ухвали. Оскільки між сторонами було укладено мирову угоду, в якій погоджено участь батька у виховані дитини, місце проживання хлопчика та графік побачень батька і сина, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми, які регулюють загальні положення про договір. Так, зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач способом захисту своїх прав обрала внесення змін у п. 4 затвердженої ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08.07.2015 року мирової угоди в частині порядку побачень батька з дитиною. У відповідності до вимог ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. За змістом ч. 1 ст. 652 ЦК України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Зі змісту позову та пояснень позивача в судовому засіданні вбачається, що підставою для звернення з даним позовом остання вважає вплив відповідача на сина та його відношення до неї після побачень хлопчика з батьком. Зі змісту листа Управління освіти Чернівецької міської ради від 15.03.2016 року №01-15/428 про результати психодіагностичного обстеження [PERSON], 2013 року народження, вбачається, що результати діагностики свідчать про існування у хлопчика напруження у стосунках з мамою і татом як парою: хлопчику складно переживати конфлікт у взаєминах батьків, він намагається уникати негативних переживань, пов'язаних з непорозуміннями між ними. При цьому найбільш значимою для нього фігурою є мама, саме вона забезпечує для нього відчуття стабільності і безпеки, дає тепло і підтримку. Слід зазначити, що ставлення хлопчика до тата також має позитивний характер. Напруження у стосунках між дорослими, використання дитини для маніпулювання один одним, постійна зміна місця проживання, недотримання чітких рамок у виховані дитини можуть негативно впливати на формування у хлопчика почуття безпеки і захищеності. Це, в свою чергу, може перешкоджати розвитку у нього позитивного образу сім'ї, усвідомлення ним свого місця в родині, а також стати в подальшому причиною виникнення дитячих неврозів і психосоматичних розладів. Для збереження психологічного здоров'я дитини важливо щоб дорослі вирішували свої проблеми, не залучаючи до них дитину, та не порушували домовленостей щодо виховання хлопчика (зокрема батько вчасно повертав дитину додому) (а/с 48). Таким чином, вказаним висновком не встановлено негативного впливу батька на розвиток та психоемоційний стан хлопчика, оскільки останній піддається негативному впливу не з боку кожного з батьків окремо, а у зв'язку з їх конфліктними взаємовідносинами між собою. Крім того, у відповідності до вимог ч. 4-6 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Так, в матеріалах справи міститься витяг з рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 09.06.2015 року №329/11, відповідно до якого виконавчий комітет Чернівецької міської ради, як орган опіки і піклування, за результатами розгляду відповідних документів, визначив участь у виховані дитини в становив порядок побачення [PERSON] з сином [PERSON], щопонеділка з 09.00 до 13.00, щовівторка, щочетверга та щосуботи з 15.00 до 20.00 (а/с 100). Зі змісту попередньої позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини, за наслідками судового розгляду якої затверджено мирову угоду, вбачається, що підставами звернення до суду з такими вимогами позивач вказувала агресивну поведінку відповідача щодо неї, стан сина після того як він проводить певний період часу з батьком. На аналогічні обставини позивач також посилається, звертаючись до суду з даним позовом про зміну способу участі батька у виховані дитини (а/с 16). Позивачем суду не надано висновку органу опіки і піклування щодо доцільності зміни встановленого мировою угодою порядку участі відповідача у вихованні дитини. Позивачкою в судовому засіданні зазначено, що єдиним мотивом звернення її до суду із цим позовом було висловлювання її трирічного сина про те, що вона (позивачка) «тьотя». Таке висловлювання дитини вона почула після того як одного разу син повернувся після прогулянки з батьком. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання. Позивач не надала суду доказів порушення відповідачем зобов'язання (умов мирової угоди). Ставлення позивачки до одного висловлювання дитини є суб'єктивним і не може бути підставою для задоволення позову. Крім того, відмовляючи в задоволенні позову, суд також враховує те, що у відповідності до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Звертаючись до суду з даним позовом позивач способом захисту своїх прав обрала зміну правовідношення у відповідності до вимог п.6 ч. 2 ст. 16 ЦК України, проте за наслідками розгляду справи не встановлено обставин, які б підтверджували наявність підстав для його застосування, а тому такий спосіб захисту в контексті спірних правовідносин є неналежним. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем та її представником не доведено належними і допустимими доказами наявності обставин і підстав з якими закон пов'язує можливість зміни договору за рішенням суду, а в даному випадку умов мирової угоди, яка виступає формою договірних відносин між позивачем та відповідачем, а тому позов задоволенню не підлягає. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed