Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-06 00:00:00

В березні 2019 року позивачка звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить розподілити між нею та [PERSON] спільне сумісне майно подружжя -житловий будинок, визнавши за нею право власності на Ѕ частину будинку [ADDRESS] , житловою площею 18,4 кв.м., загальною площею 30,3 кв.м. В обґрунтування своїх вимог вказала, що з відповідачем перебувають у шлюбі з 09 червня 1979 року, від шлюбу мають повнолітню дочку, яка мешкає окремо. Під час шлюбу, на спільні грошові кошти в рівних частинах за Договором купівлі-продажу придбали житловий будинок [ADDRESS] за 5000 грн. У вказаному будинку зареєстрована вона з відповідачем, а також зареєстрований, але не проживає її син від попереднього шлюбу [PERSON] . З листопада 2017 року позивач і відповідач проживають окремо, тому позивач звернулась до суду з позовом про розподіл майна подружжя. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.04.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Витребувано за клопотанням позивача докази з КП ДОР «БТІ», Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, від клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи відмовилась. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги не визнали в повному обсязі. Позивач вказав,що на момент купівлі житлового будинку він дійсно перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачкою вже 2 місяці, але до шлюбу разом з позивачкою не проживали, спільного господарства не вели та спільних грошових заощаджень не мали. На час укладання шлюбу, позивачка постійно мешкала працювала за межами м. Кривого Рогу, а він за свої власні кошти, накопичені ще до шлюбу з позивачем придбав спірний будинок. На підтвердження вказаних обставин надли до суду копію трудової книжки відповідача, яка свідчить про наявність стабільного доходу відповідача до та в період придбання спірного будинку. Відповідач та його представник правом надання відзиву не скористались, обґрунтування неможливості самостійно отримати докази наявності грошових коштів на рахунку відповідача, всупереч вимог ст.84 ЦПК України, суду не навели, самостійно вказані докази не надали. Детально вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За положенням ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст. 16 ЦК України, особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) перебувають у шлюбі з 09 червня 1979 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим Вільнотарасівською с/радою Білоцерківського району від 09.06.1979 року, а/з№18 (а.с. 12). Як вбачається з копії трудової книжки позивачки, остання працювала на посаді медсестри Узінської центральної районної лікарні з 12.09.1978 року по 16.07.1979 року (а.с.43). Відповідно до копії договору купівлі-продажу будинку з від 26 вересня 1979 року [PERSON] , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, придбав житловий будинок «А-1», житловою площею 18,4 кв. м, загальною площею 30,3кв. м, у будинку [ADDRESS] . Продаж вчинено за 2800 карб. Договір посвідчений державним нотаріусом та право власності зареєстровано в Реєстрі за № 1-2283 (а.с. 34-35). Таким чином, суд відхиляє твердження відповідача про те, що його дружина під час придбання спірного житла не мешкала в м. Кривому Розі, оскільки працювала в іншому місті. Як встановлено судом, позивачка звільнилась з Узінської центральної районної лікарні через місяць після реєстрації шлюбу з відповідачем, тобто в липні 1979 року, при цьому, спірний будинок придбаний подружжям лише у вересні 1979 року і у вказаний період позивачка не працювала. Як вбачається з копії трудової книжки відповідача, останній працював з 1975 року та на час придбання спірного будинку у вересні 1979 року на Криворізькому електрозаводі на різних посадах. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШСУкраїни), чинного на час придбання спірного будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст.24 КпШС України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Згідно із ч.1 ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Також аналогічне правове положення закріплене в діючих на час розгляду справи нормах ст.ст. 60, 70 СК України, ст. 368 ЦК України. Так, відповідно до ст.60 Сімейного Кодексу України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст.69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Отже, вказаними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України, має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію). Відповідно до роз`яснень, наданих у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України) «Про застосування судами деяких норм кодексу про шлюб та сім`ю України» від 12 червня 1988 року № 16 (зі змінами і доповненнями), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому, належить виходити із того, що відповідно до ст. 22, 25, 27-1 КпШС України, спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними за час шлюбу нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності. Таке ж роз`яснення містить й Постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, яке діє на час вирішення спору (п. 23). Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Сторонами не заперечувалось, що спірний будинок придбанийними під час перебування у шлюбі. Закон не містить будь-яких застережень стосовно того, на кого зареєстроване майно. Відповідачем не спростовано, що спірне рухоме майно придбане у шлюбі за спільні кошти подружжя, а доказів про те, що відповідач придбав спірний будинок за власні кошти - суду не надано. Так, згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Оцінюючи єдиний доказ, що був наданий відповідачем на підтвердження своєї позиції - копію трудової книжки із посиланням про наявність постійного місця роботи у як до так і під час придбання спірного будинку, суд вважає його таким, що не містить інформації про предмет доказування у справі, оскільки не підтверджує наявності у відповідача власних грошових коштів в сумі 2800 карбованців. Правом самостійного витребування та надання належних та допустимих доказів до суду відповідач та його представник не скористались. Заявлене клопотання про витребування доказів належним чином не обґрунтували, оскільки не підтвердили суду неможливості самостійно надати інформацію про наявність грошових коштів на рахунках відповідача в Ощадбанку України відповідно до вимог ст.84 ЦПК України. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність порушеного цивільного права позивача. Об`єктивних і переконливих доказів, які спростовували би вимоги позивача, відповідач не надав, а судом їх здобуто не було, що вказує на обґрунтованість позову, якій підлягає задоволенню. У відповідності до вимогст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп.

Outcome: approved