Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з даним позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 10.04.2012 року відповідач отримав кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, Тарифами банку складає між ним та банком договір. Позивач свій обов`язок по кредитному договору щодо надання відповідачу кредиту виконав. Однак, відповідачем не здійснювалось вчасне погашення кредитних коштів у повному обсязі. Станом на 31.01.2019рік утворилась заборгованість у сумі 463109,34гривень, з яких: 10115,54 грн. заборгованість за кредитом, 448143,80грн. заборгованість відсотків за користування кредитом, 4850,00грн.- заборгованість по пені. Просить стягнути з відповідача на їх користь заборгованість в розмірі 127250,67грн. Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 квітня 2019 року позов задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №б/н від 10.04.2012 року у розмірі 127250 грн. 67 коп. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24.06.2021 р. заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 30.08.2021 р. ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області визнано обов`язковою явку представника позивача акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» в судове засідання по цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В судове засідання представник позивача не з`явився з невідомих суду причин, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав. В судове засідання представник відповідача адвокат Бондарчук В.В. не з`явився надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, оскільки додані до позовної заяви умови та правила його довіритель не підписував, а окрім того повністю погасив борг перед позивачем, а позов подано після спливу строків давності, що є самостійною підставою для відмови у позові. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 10.04.2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», назву якого з 14.06.2018 було змінено на АТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] було підписано анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Згідно інформації, викладеної в цій заяві, відповідач підтвердив, що він погоджується із тим, що ця заява разом із умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Зі змісту анкети-заяви вбачається, що [PERSON] видана кредитна картка з кредитним лімітом. Згідно з розрахунком, заборгованість відповідача станом на 31.01.2019 становить 463109,34 грн, у тому числі 10115,54 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 448143,80 грн. - заборгованість за відсотками, 4850,00 грн. - заборгованість по пені. Однак позивач просить стягнути з відповідача лише частину цієї заборгованості, а саме грошові кошти у сумі 127250,67 грн., з яких 10115,54 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 117135,13 грн. - заборгованість за процентами, за період з 10.04.2012 по 30.07.2017. При цьому, з вказаних розрахунків вбачається, що [PERSON] частково погашав заборгованість, яка частково зараховувалась банком у погашення тіла кредиту, а частково як погашення відсотків за кредитом. Заборгованість, згідно розрахунку наданого банком виникає 31.03.2014 р. Відповідно до договору позичальник зобов`язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені Тарифами та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлена відповідальність за порушення строку повернення кредиту та процентів за користування кредитом. При порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту він сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 3,0% на місяць (36% на рік) розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Однак, відповідачем не здійснювалось погашення кредитних коштів. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 525-526, 530, 1054 ЦК України відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав. Твердження відповідача, що ним не було підписано кожного аркушу Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», як на підставу про відмову в задоволенні позову, суд не приймає до уваги, оскільки вказана обставина не спростовує висновки суду про отримання відповідачем кредиту у відповідному розмірі, ознайомлення з умовами кредитування, викладеними у паспорті споживчого кредиту та анкеті-заяві, які підписано позивачем особисто. Разом з тим, відповідно до вимог ст.ст. 257, 258, 261 ЦК України загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлена в три роки, щодо вимог про стягнення неустойки - один рік. Перебіг строку позовної давності за зобов`язаннями з визначеним строком виконання починається зі спливом строку виконання. Згідно ч.3 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України). Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (§ 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; § 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Stubbings and Others v. The United Kingdom»). Як вбачається із доданого до позову розрахунку заборгованості заборгованість за тілом кредиту в розмірі 10115,54 грн. не є залишком простроченої заборгованості, оскільки відповідач отримав кошти в сумі 5000,00 грн., а звідки заборгованість стала більшою від початкової з наданих документів не прослідковується. З вказаного розрахунку також вбачається, що за період з 10.04.2012 по 31.03.2014 відповідачем вчинено кілька проплат в рахунок погашення кредитної заборгованості. Згідно поданого розрахунку банком, починаючи з 31.03.2014 р. починає обліковуватися заборгованість по кредитному договору в сумі 218,23 грн. Тоді, як з даним позовом до суду позивач звернувся лише 01.03.2019 через засоби поштового зв`язку. Таким чином, з часу останньої проплати позивача до часу звернення до суду із позовом пройшло більше 4 років. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (ч.1 ст. 264 ЦК України). До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, не можуть вважатися будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без відповідного волевиявлення останнього або без його схвалення. Такі правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 та Верховним Судом у постановах від 12 квітня 2018 року у справі № 191/2478/15-ц (провадження № 61-2501св18), від 11 липня 2018 року у справі № 366/1088/16-ц (провадження № 61-17516св18). Відповідно до ч.3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 8 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження N 14-10 цс 18) оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором, як це стверджує відповідач. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. З урахуванням переривання строку позовної давності, позовна давність щодо останнього щомісячного платежу сплила 31 березня 2017 року. Позивач звернувся до суду з позовом 01 березня 2019 року, тобто після спливу позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу. Відтак, враховуючи вказані вимоги закону та зважаючи, що позивач пред`явив даний позов із пропуском загального трирічного строку позовної давності, звернення сторони відповідача із заявою про застосування строку позовної даності до виниклих правовідносин, суд вважає за необхідне в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотки відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Щодо стягнення процентів за користування кредитом за період з наступного дня після закінчення строку дії картки, то суд звертає увагу на те, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, то після цього часу позивач не міг такі проценти нараховувати. Так, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження N 14-10 цс 18) звернула увагу судів на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). А тому, суд, дослідивши пояснення учасників справи, викладені у заявах по суті, та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що в задоволенні позову слід відмовити. Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed