Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

Батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження та повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (а.с.9, 71-72). На підставі рішення Будьонівського районного суду м.Донецька від 25.10.2006 року шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб (а.с.73). Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] [PERSON] 11 жовтня 2019 року уклала шлюб з [PERSON] , прізвище позивачки після шлюбу - [PERSON] (а.с.76). Неповнолітня [PERSON] , [INFO] проживає з позивачкою, що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.6-7). Як вбачається зі змісту довідок з навчальних закладів, в яких навчається неповнолітня [PERSON] , батько дитини, [PERSON] не приймає участі у вихованні дитини (не відвідує батьківські збори, не зустрічає зі школи, не цікавиться успішністю) (а.с.11, 36). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Краматорської міської ради від 10.01.2020 №01-49/174, Орган опіки та піклування з метою захисну прав та охоронюваних інтересів неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] (а.с.61). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що позивачку знає близько 5 років, підтримують дружні стосунки. З відповідачем не знайома, ніколи його не бачила. Позивачка з ним зв`язок не підтримує. У позивачки є донька, [PERSON] , якій 14 років. Донька позивачки ніколи не розповідала про батька. Зі слів позивачки їй відомо, що відповідач покинув дитину, коли їй було рік, ніяким чином не допомагає їм, донька йому не цікава. Позивачку характеризує позитивно. Коли вона відвідувала сімейні свята позивачки, ніколи не було батька. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що знає позивачку з 2012 року, вони є колегами по роботі. Спочатку позивачка була їй підпорядкована. Позивачка завжди виховувала доньку одна, батька дитини вона жодного разу не бачила. По роботі вони разом їздили у відряження, на тренінги, і завжди позивачка залишала дитину своїм батькам. Коли дитина хворіла, позивачка просила її, як керівника відпустити з роботи, оскільки ні з ким було залишити дитину. Батько ніколи дитині не допомагав, не цікавився дитиною. Коли позивачка переїхала у 2014 році з м.Донецьк, їй було дуже важко матеріально, вона все робила сама, дитину утримує також сама. У судовому засіданні була опитана неповнолітня [PERSON] , яка суду пояснила, що рідного батька вона не пам`ятає взагалі, ніколи з ним не спілкувалась, він ніколи не приїздив, не дзвонив. Родинних почуттів до батька вона не відчуває, не заперечує проти позбавлення його батьківських прав. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У відповідності до пунктів 15, 16 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Із змісту зазначеної норми випливає, що ухилення від виконання юридичного обов`язку по вихованню дитини завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Згідно ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання та інше, але ж не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. При цьому, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Саме батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, згідно з законами України і на кожного з них покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Вимоги ст. 12 ч. 6 Закону України «Про охорону дитинства» передбачають, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Згідно вимог ст.ст. 150, 155 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Виходячи із змісту ст.ст. 164, 165 Сімейного Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно ст.166 СК України батьки, позбавлені батьківських прав не звільняються від обов`язків по утримуванню дітей. Обов`язок батьків по утриманню дітей до досягнення ними повноліття закріплений в ч.2 ст.51 Конституції України і в ст.180 Сімейного кодексу України, якою встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, при цьому батьки несуть спільний обов`язок по утриманню дитини. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу у межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами документів та доказів. Обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, суд вважає доведеними у судовому засіданні, оскільки відповідач [PERSON] самоусунувся від виховання неповнолітньої доньки, не спілкувався з дитиною в необхідному обсязі, не створював умов для її усестороннього розвитку, не проявляв та не проявляє інтересу до її життя, потреб, здоров`я, не надає їй матеріальної допомоги. Дійсно, така поведінка відповідача не відповідає вимогам Закону. Таким чином, суд вважає доведеним у судовому засіданні, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню і утриманню своєї неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . При таких обставинах, суд вважає позовну заяву [PERSON] обґрунтованою та [PERSON] необхідно позбавити батьківських прав у відношенні його неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Згідно ч.1 ст.166 СК України, суд одночасно з позбавленням батьківських прав може за вимогою позивача вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Згідно ч.2 ст.166 Сімейного Кодексу України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, - і своїх повнолітніх дочку, сина. Згідно з ч.1 ст.181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Згідно ст.182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, сина, дочки, інші обставини, що мають істотне значення. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Як встановлено у судовому засіданні, дитина мешкає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Аналізуючи матеріальне становище дитини, виходячи з наданих суд доказів, суд приходить до висновку, що дитина потребує допомоги батька. Суд позбавлений можливості проаналізувати стан здоров`я дитини, бо таких відомостей суду позивачка не надала. Відповідач будь-яких документі суду не надав, будь-яких відомостей про свій стан здоров`я, та довідки про отримані доходи, також суду не надав, суд вважає, що він може надавати допомогу своїй донці. Таким чином, вимоги позивачки про стягнення аліментів з відповідача, є законними, та необхідно стягнути з відповідача аліменти на користь позивачки на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд вважає, що цей розмір аліментів буде сприяти забезпеченню потреб дитини. Розглядаючи питання про час з якого присуджуються аліменти, суд відповідно до ст.191 ч.1 СК України, де йдеться про те, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, суд вважає, що початок стягнення аліментів з відповідача повинен бути з 21.06.2019 року, тобто з дня пред`явлення позову. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі. На підставі ст.430 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно ч.3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. У позовній заяві позивачкою заявлено позовні вимоги майнового та немайнового характеру: про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав. Позивачкою сплачено судовий збір у сумі 768,40 грн. за позовні вимоги про позбавлення батьківських прав, що підтверджується наданою суду квитанцією. Відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів. Отже, оскільки позивачкою заявлено дві позовні вимоги, за кожну з яких підлягає сплаті судовий збір у сумі 768,40 грн., відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір у сумі 768,40 грн. на користь позивачки, а також судовий збір у сумі 768,40 грн. на користь держави.

Outcome: approved