Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

В березні 2019 року [PERSON] звернувся до суду із даним позовом. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] . Після смерті матері відкрилася спадщина на спадкове майно. Спакдоємцями першої черги після смерті [PERSON] залишилися мати померлої - [PERSON] , сестра позивача - [PERSON] та [PERSON] . Під час спадкового провадження з`ясувалося, що між померлою [PERSON] та відповідачем [PERSON] 04 жовтня 2007 року було укладено договір дарування житлового будинку, який посвідчений Томашпільською державною нотаріальною конторою. Предметом договору дарування є домоволодіння [ADDRESS] . Позивач вважає, що вказаний договір має ознаки фіктивності, оскільки за життя матері реально виконаний не був, так як дарувальник [PERSON] не передала обдаровуваній [PERSON] вказане домоволодіння. З часу укладення договору дарування [PERSON] постійно мешкала та була зареєстрована у відчуженому нею домоволодінні. Розрахункові рахунки по сплаті комунальних послуг оформленні на ім`я [PERSON] і сплачувалися останньою, як до укладення договору дарування, так і після його укладення до дня смерті, що свідчить про те, що фактичне волевиявлення дарувальника не було спрямоване на настання реальних правових наслідків дарування. За життя мати постійно запевняла, що домоволодіння після її смерті залишиться у спадок усім спдкоємцям, що свідчить про те, що померла [PERSON] не усвідомлювала правових наслідків договору дарування та після укладення договору дарування вважала себе власником домоволодіння. Відповідач [PERSON] після отримання у дар вищевказаного домоволодіння фактично не прийняла його, оскільки не заселялася та не реєструвалася у ньому, розрахункові рахунки по сплаті коунальних витрат на своє ім`я як новий власник та набувач нерухомого майна не оформляла, витрат по утриманню домоволодіння не несла. З часу укладення договору дарування відповідач постійно мешкала за межами с. Комаргород Томашпільського району Вінницької області. У реєстрі вказане домоволодіння, на підставі свідоцтва про право власності від 30 січня 2003 року, значиться за [PERSON] . Крім того, відчуження будинку відбулося без згоди органу опіки та піклування, яка мала б бути обов`язкова, оскільки в будинку був зараєстрований малолітній позивач. В зв`язку із наведеним позивач вимушений звернутися до суду, який просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку - домоволодіння [ADDRESS] від 04 жовтня 2007 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Томашпільської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 2933. Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 25 березня 2019 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 18 червня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Бондарчук В.В. позовну заяву підтримали, посилаючись на обставини зазначені в ній. Позивач [PERSON] зазначив, що з нарождення проживав та був зареєстрований у спірному житловому будинку. Після закінчення дев`ятого класу місцевої школи, поїхав на навчання в м. Кривий Ріг, де проживав разом із батьком. Про договір дарування він дізнався лише після смерті матері, безпосередньо при подачі заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Крім того, представник позивача - адвокат Бондарчук В.В. зазначив, що договір дарування є недійсним, оскільки на момент його посвідчення нотаріусом у будинку, з 02 грудня 2005 року був зареєстрований неповнолітній позивач. Разом з тим, при укладенні договору дарування, головою Комаргородської сільської ради, державному нотаріусу було надано недостовірну інформацію, що в будинку не зареєстровані та не проживають малолітні та неповнолітні діти, тому без дозволу органу опіки та піклування неможливо було посвідчити даний договір. Також зазначив, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26 лютого 2019 року житловий будинок на праві приватної власності належить [PERSON] , а відповідно до чинного законодавства договір дарування повинен містити два обов`язкових елементи переходу права власності, а саме має бути нотаріально посвідченим та повинна відбутися державна реєстрація права власності. Саме за наявності таких двох підстав обдаровувана особа є власником майна. До моменту смерті [PERSON] весь час проживала у дарованому будинку, сплачувала комунальні послуги та податкові платежі. Відповідач [PERSON] ніякого відношення до данного житлового будинку не має. Тому спірний договір дарування слід визнати недійсним. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Чудак В.Д. в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову. Вказав, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Відповідач хоча й проживає в Одеській області, однак неодноразово приїжджала робити ремонтні роботи в будинку та за власні кошти проводила його газифікацію. Те що [PERSON] сплачувала платежі за комунальні послуги пояснюється тим, що між нею та [PERSON] була домовленість, що [PERSON] може проживати у дарованному будинку скільки забажає. Ніяких прав позивача при укладенні договору дарування порушено не було, так як [PERSON] була власником житлового будинку та розпорядилася ним на власний розсуд. Про наявність договору дарування було відомо всім членам сім`ї позивача з моменту його укладення, тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з спливом строків позовної давності звернення до суду. Третя особа на стороні позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала позицію позивача, просить суд позов задовольнити. Крім того зазначила, що за час проживання батьків у зареєстрованому шлюбі, останніми було придбано житловий будинок в смт. Томашпіль Томашпільського району Вінницької області, в якому на даний час проживає третя особа. Після розірвання шлюбу, між батьками було досягнуто домовленості, що житловий будинок, який знаходиться в смт. Томашпіль Томашпільського району Вінницької області залишається батькові, який в подальшому передасть його третій особі, а житловий будинок, що розташований в с. Комаргород Томашпільського району Вінницької області, переходить у власніть матері, та в подальшому буде належати [PERSON] . Представник третьої особи Томашпільської державної нотаріальної контори Іськова Н.М. в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову. Пояснила, що дійсно 04 жовтня 2007 року нею було посвідчено спірний договір дарування житлового будинку, однак на час укладення данного договору їй не було відомо, що в будинку зареєстрована неповнолітня особа. Третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надіслала на адресу суду заяву, в якій просить розгляд справи провести у її відсутність. Крім того зазначила, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними, оскільки про існування договору дарування останньому було відомо. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що є сусідкою позивача [PERSON] З народження останній проживав в [ADDRESS] разом із матір`ю [PERSON] . Після закінчення дев`ятого класу в школі [PERSON] поїхав на навчання в м. Кривий Ріг. Також зазначила, що на час видачі сільським головою довідки для укладення договору дарування, позивач проживав у спірному будинку. Від покійної [PERSON] вона жодного разу не чула, що та передала в дар належний їй житловий будинок своїй доньці [PERSON] . Заслухавши пояснення учасників процесу,свідка, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках(ст.13 ЦПК України). Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що 04 жовтня 2007 року між дарувальником [PERSON] (мати) та обдаровуваною [PERSON] (донька) було укладено договір дарування житлового будинку, відповідно до якого [PERSON] , передала безоплатно у власність (подарувала), а [PERSON] , прийняла в дарунок житловий будинок з господарчими будівлями, який знаходиться в [ADDRESS] . Вказаний договір дарування укладений у письмовій формі та посвідчений державним нотаріусом Томашпільської державної нотаріальної контори Іськовою Н.М. та зареєстровано в реєстрі за № 2933 (а.с. 8, 42). На підтвердження своїх позовних вимог позивач надав копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого видно, що станом на 26 лютого 2019 року власником житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] є покійна [PERSON] ; свою копію свідоцтва про народження; копію свідоцтва про смерть [PERSON] , копію паспорта позивача, в якому зазначено, що [PERSON] з 2005 року зареєстрований по [ADDRESS] ; копію Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі; копію довідки Комаргородської сільської ради № 227 від 19 лютого 2019 року для оформлення спадщини та довідку Комаргородської сільської ради Томашпільського району Вінницької області № 245 від 22 лютого 2019 року, в якій зазначено, що з 9 червня 2005 року разом із мамою [PERSON] вони вибули в місто Кривий Ріг, про що зроблено відповідний запис в журналі прибуття та вибуття громадян. Надалі відміток про прибуття чи вибуття в журналі реєстрації не було (а.с. 5, 6, 7, 9, 10, 11, 12). Також у судовому засіданні оглянуто копію договору дарування з додатками, які були направлені нотаріусом до суду (41-49 а.с.). Встановлено, що 08 серпня 2007 року Комаргородською сільською радою, для укладення оспорюваного договору дарування було видано довідку № 815, в якій зазначено, що в [ADDRESS] знаходиться житловий будинок в якому не зареєстровані та не проживають неповнолітні та малолітні діти (а.с. 45). Так, згідно ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною 2 ст. 719 ЦК України встановлено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Як вже встановлено, мати подарувала свій будинок доньці. Той факт, що відповідач не проживає у даному будинку, не реєструється тощо, не свідчить про те, що [PERSON] дарунок не прийняла та не мала наміру створити юридичні наслідки. Щодо державної реєстрації права власності на спірний будинок, яка була здійснена відповідачем після подачі позову (не заперечується сторонами) суд вважає, що це право обдаровуваного коли саме реєструвати нерухомість, оскільки в даному випадку перехід права власності обдарованого на дарунок у відповідності до правил ст.722 ЦК України, виникає з моменту його прийняття. Поставивши свій підпис у договорі дарування відповідач підтвердила свій намір на отримання дарунку. Твердження [PERSON] про те, що фактичне волевиявлення дарувальника не було спрямоване на настання реальних правових наслідків дарування, суд до уваги не бере, оскільки вони жодним чином не доведені. Аналізуючи покази свідка [PERSON] , суд вважає що надана нею інформація не підтверджує фіктивність правочину. У своїй постанові від 24 травня 2018 року (справа №522/11043/14-ц) ВС наголосив, що згідно з усталеною судовою практикою для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину, саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин, якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків, у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Що стосується відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на вчинення правочину суд приходить до наступного висновку. Частиною 6 ст. 203 ЦК України встановлено, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст. 59 СК України той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей. При розпорядженні своїм майном дружина, чоловік зобов`язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім`ї, які відповідно до закону мають право користування ним. Пунктом 3 ч. 1 ст. 71 ЦК України визначено, що опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири. Так, як з`ясувалося у судовому засіданні позивач з 2005 року зареєстрований за адресою в [ADDRESS] , про що стоїть відповідний штемпель у паспорті позивача, тому відповідно до чинного законодавства договір дарування мав бути укладений з дозволу органу опіки та піклування. Разом з тим, суд вважає що це не є безумовною підставою для визнання договору дарування недійсним. Лише у разі, якщо буде встановлено, що такий правочин суперечить правам та інтересам дитини. Така позиція узгоджується з практикою суду касаційної інстанції (постанова ВСУ від 13.09.2017 року № 6-1414цс17). У судовому засіданні не було встановлено, що було порушено право позивача на користування будинком, станом на сьогодні останній зареєстрований у спірному будинку, будь - яких доказів які б свідчили про те, що [PERSON] чинилися перешкоди у користуванні житлом суду не надано. Стосовно твердження позивача про порушення його права як спадкоємця, встановлено що на момент смерті мати подарувала будинок відповідачу, тому він не входить до спадкової маси. Як вже зазначалося перехід права власності обдарованого на дарунок у відповідності до правил ст.722 ЦК України, виникає з моменту його прийняття. Виходячи з вищенаведеного, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування житлового будинку недійсним, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Крім того, представником відповідача було заявлено клопотання, щодо відмови в задоволенні позову шляхом застосування строків позовної давності. Так, статтею 728 ЦК України передбачено, що до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Разом з цим за змістом ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права або охоронюваного законом інтересу особи. Тобто правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права, а відтак і обґрунтованості позовних вимог. Таким чином, перш ніж застосовувати позовну давність, необхідно з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронювані законом інтереси позивача, за захистом яких той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтереси не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Вказана правова позиція висвітлена в постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року справа № 6-1395цс16. Судові витрати понесені позивачем, згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, слід віднести за рахунок [PERSON] Щодо стягнення з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Лише наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Так, на підвердження понесення витрат на правничу допомогу представником відповідача надано угоду про надання правничої допомоги, додаток № 1 до угоди про надання правоничої допомоги із зазначенням розрахунку наданих послуг та квитанцію про оплату гонорару адвокату. Однак, як видно із вищевказаної квитанції № 04/11-19 від 04 листопада 2019 року дана квитанція виписана самим представником відповідача та не є квитанцією до прибуткового касового ордера, платіжним дорученням, іншим банківським документом чи касовим чеком, як того вимагає чинне законодавство, тому суд відмовляє в стягненні з позивача на користь відповідача судових витрат за надання правничої допомоги. Відповідно до ст.ст. 71, 203, 215, 264, 627, 717, 719, 722 728 ЦК України, 59 СК України,

Outcome: dismissed