Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-03 00:00:00

АТП звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 14 632.92 гривень. На обґрунтування своїх вимог вказали на те, що 31.05.2013 року між АТП та приватним підприємцем [PERSON] було укладено договір згідно якого, АТП надає [PERSON] транспортний засіб для перевезення пасажирів, а останній проводить регулярні та нерегулярні перевезення, реалізовує квитки, приймає від пасажирів кошти за надані послуги, надає супутні послуги. На кожний виїзд в рейс визначається та забезпечується план виторгу, після чого сторонами складається акт виконаних робіт та взаємних розрахунків. Станом на 31.01.2015 року [PERSON] заборгував АТП 14 632.92 гривень. Просить стягнути з [PERSON] на користь АТП зазначену заборгованість та понесені судові витрати. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала повність, просить його задовольнити з вищевикладених підстав. Відповідач [PERSON] та його представник у судовому засіданні позов не визнали. Відповідач на обґрунтування своєї позиції зазначив, що він дійсно користувався автобусом позивача, яким здійснював перевезення пасажирів в Республіку Білорусь. Він не заперечує, що не сплачував в касу позивача визначені договором суми, однак це було пов'язано з відсутністю пасажирів, а відповідно і доходу. На його неодноразові звернення про зменшення суми сплати ніхто не реагував. Він не заперечує, що його заборгованість приблизно така ж, як зазначено в позові, однак відповідачем не врахованого того, що при кожному перетині кордону він сплачував по п'ять євро збору, однак квитанції не завжди здавав в касу підприємства, а тому в за весь період накопичувалася сума, яка приблизно рівняється сумі заявленого позову. Просить відмовити у задоволенні позову. Зважаючи на позицію сторін та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Копією Договору про надання послуг по керуванню транспортним засобом від 31.05.2013 року стверджується, що АТП - замовник та [PERSON] - виконавець домовились про те, що замовник доручає і передає, а виконавець проводить регулярні і нерегулярні перевезення та керує транспортним засобом замовника, реалізує квитки, приймає від пасажирів кошти за надані послуги в повному обсязі, надає інші послуги. Замовником встановлюється для виконавця план виторгу з одного маршруту. Виконавець протягом 5 робочих днів після закінчення звітного періоду забезпечує повний розрахунок з замовником згідно плану виторгу. Розрахунком суми заборгованості [PERSON] перед АТП стверджується, що за період з 03.06.2013 року по 30.05.2015 року ним заборговано 14 632.92 гривень за невиконання плану. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту, або інших вимог що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами. В судовому засіданні встановлено, що між позивачем та відповідачем з травня 2013 року існували договірні зобов'язання щодо надання послуг з перевезення пасажирів. В період дії договору відповідач не в повній мірі виконав передбачені договором умови, тому в його виникла заборгованість по несплачених коштах. Сума боргу за невиконання плану в розмірі 14 622 гривень 92 копійки сторонами не заперечується, в той же час відповідач вважає, що позивач повинен врахувати, що він при перетині кордону щоразу сплачував єдиний збір за переміщення транспортного засобу через митний кордон України, загальна сума якого складає 15 553 гривні. Представник позивача з цього приводу зазначила, що сплачені водієм кошти єдиного збору при переміщенні через кордон щоразу враховувалися, якщо водієм подавалися підтверджуючі документи. На що відповідач [PERSON] вказав, що він частково надав в бухгалтерію підприємства наявні в нього квитанції по сплаті єдиного збору, які враховані, однак на іншу частину не може надати, через те, що він їх не зберіг. Суд оцінює, що за договором сторони взяли на себе певні зобов'язання, відповідач користувався автобусом позивача, повинен був сплачувати обумовлену суму за це, однак не завжди виконував взяті на себе зобов'язання. Сам факт не підписання [PERSON] звітів виконання ним плану, на переконання суду, не може бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки АТП виконало свої зобов'язання, а [PERSON] не відмовився від використання автобуса, однак відмовляється від проведення оплати, що свідчить про його небажання виконувати взяті на себе зобов'язання. Також суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що він платив при перетині кордону по п'ять євро, але підприємство не враховує цих оплат. Суд вважає, що [PERSON] повинен був своєчасно надавати підтверджуючі документи в АТП, а не обіцяти надати такі документи в майбутньому. У судовому засіданні відповідач заперечуючи проти позову не навів належних доказів які спростовують позовні вимоги, тому його доводи не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову. Згідно платіжного доручення № 430 від 28.05.2015 року позивачем сплачено 243.60 гривень судового збору, яку, у відповідності з положеннями ст. 88 ЦПК України, слід стягнути з відповідача в користь позивача. На підставі ст.ст. 526, 629 ЦК України,

Outcome: approved