Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

В березні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], просила про розірвання укладеного між сторонами 29 квітня 2013 року договору дарування квартири [ADDRESS] в частині передачі в дар відповідачу 1/2 частини даного нерухомого майна та про визнання за собою права власності на цю частину нерухомості. В обґрунтування позову позивач послалась на ті обставини, що по суті вона вважає даний договір заповітом, при цьому, між сторонами спору не було домовленості про виселення дарувальника та звільнення однієї з кімнат квартири, в якій вона проживала, від її речей. Однак після укладення договору відносини між нею та відповідачем, який є її сином, погіршились, [PERSON] зібрав всі її речі, меблі, запакував їх у коробки та чинить перешкоди в користуванні житлом. Також позивач зазначила, що вона сама, без чоловіка, виховувала двох синів та створювала для них найбільш сприятливі умови. Вказана квартира, що фактично є окремим будинком, будувалася її ([PERSON]) власними силами та за власні кошти. Вона його зводила багато років, створила в ньому гідні побутові умови, цей будинок є всім її життям. Додатково в обгрунтування позову позивач послалась на ті обставини, що відповідач має намір продати квартиру [ADDRESS] та придбати собі інше житло. Як на правові підстави позову позивач послалась на ст. 258, 651-654, 727, 728 ЦК України. Усною ухвалою суду від 15 січня 2015 року до участі в справі в якості третіх осіб притягнуті сторони спірного правочину: [PERSON] та [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, підтвердила викладені в позовній заяві обставини. Суду пояснила, що під створенням загрози з боку відповідача безповоротної втрати дарунка слід розуміти те, що відповідач не допускає позивача до даної квартири, а також те, що він хоче її продати. Велику немайнову цінність для [PERSON] квартири [ADDRESS] представник позивача мотивувала тим, що ця нерухомість є сенсом її життя внаслідок тяжкої багаторічної праці без сторонньої підтримки за наявності на вихованні двох дітей. Відповідач та його представник проти позову заперечували. Визнали ті обставини, що останнім часом стосунки між сторонами спору погіршились, але підґрунтям цього є розбіжності у майновий інтересах, що виникли з приводу іншого нерухомого майна, зокрема офісного приміщення, та інших квартир позивача, відносно яких наразі спір про право відсутній. Зі свого боку, відповідач ніколи не виганяв позивача з квартири, не створював перепон в користуванні нею та ставиться до матері з великою пошаною. В той же час, зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання [PERSON] є квартира [ADDRESS]. Крім цього, позивач має у власності ще чотири житлових приміщення. В свою чергу, представник позивача зауважила, що за місцем реєстрації позивача знаходяться нежитлові приміщення офісу, що не придатні для постійного проживання. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як слідує з договору купівлі-продажу від 10 червня 1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за № 2076, [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS]. Квартира складалася з двох кімнат, загальною площею 38,5 кв.м., житловою площею 20,7 кв.м. Право власності покупця зареєстроване КП ММБТІ 15 липня 1997 року за реєстровим № 17257 (а.с. 31, 32). Згідно витягу з рішення виконавчого комітету Центрального району Миколаївської міської ради № 47 від 16 травня 2000 року (а.с. 35) [PERSON] була оформлена самочинно побудована надбудова, розмірами 10,12х5,70 м. над існуючими будівлями літ. 9-3, 9-5 по [ADDRESS]. Внаслідок такої перебудови квартира [ADDRESS] стала складатися з п'яти кімнат, загальною площею 85,2 кв.м., житловою площею 61,5 кв.м. На дану квартиру позивачу 11 травня 2007 року видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно, зареєстроване в цей же день в КП ММБТІ за реєстровим № 7651620, номер запису 17257 в книзі 96 (а.с. 40). З викладеного слідує, що придбана позивачем у 1997 році квартира була реконструйована шляхом будівництва надбудови і ці роботи були проведені за три роки. За такого, твердження позивача про те, що квартира [ADDRESS], яка фактично є окремим будинком, повністю будувалася її власними силами та за власні кошти протягом багатьох років, у зв'язку з чим ця будівля має для неї особливе значення, не відповідають встановленим судом фактам та є надуманими. 29 квітня 2013 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Т.М. посвідчений договір дарування, зареєстрований в реєстрі за № 213, згідно умов якого [PERSON] подарувала, а [PERSON], [PERSON] та [PERSON] прийняли в дар квартиру [ADDRESS]. При цьому частки нових співвласників визначені наступним чином: [PERSON] набув право власності на 1/2 частину цієї квартири, а [PERSON] та [PERSON] - по 1/4 частині кожен. Право власності відповідача зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29 квітня 2013 року за № 844492 (а.с. 13 - 15). Відомостей про державну реєстрацію прав власності на відповідні частки у квартирі [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] матеріали справи не містять. Згідно ст. 611 ЦК України одним з правових наслідків порушення зобов'язання (в даному випадку неналежне виконання) є розірвання договору. Стаття 651 ЦК України передбачає, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Разом з цим, статтею 727 ЦК України визначений виключний перелік підстав, коли договір дарування може бути розірваний на вимогу дарувальника. Так, дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров'я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Якщо обдаровуваний вчинив умисне вбивство дарувальника, спадкоємці дарувальника мають право вимагати розірвання договору дарування. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо внаслідок недбалого ставлення обдаровуваного до речі, що становить культурну цінність, ця річ може бути знищена або істотно пошкоджена. [PERSON] в позові посилається на своє право дарувальника вимагати розірвання договору дарування, у зв'язку з тим, що [PERSON] створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність. Вирішуючи спір по суті, суд виходить з того, що відносини дарування мають як правовий, так і моральний аспект. Останній проявляється у тому випадку, коли предметом договору дарування є речі, що мають не лише матеріальну, а й велику немайнову цінність для дарувальника, і йому буде не байдужа доля такої речі, переданої у дарунок. Таким дарунком може бути будь-яка річ (наприклад, сімейна реліквія, що передається з покоління в покоління, з якою пов'язані певні події в родині дарувальника, скажімо, картина відомого живописця, подарована ним особисто, медалі про участь у певних історичних подіях, грамота як згадка про певну людину тощо). Якщо такому дарунку загрожує безповоротна втрата з вини обдаровуваного, дарувальник вправі розірвати договір дарування, предметом якого є такий дарунок. Таке розірвання правочину спрямоване на запобігання втрати дарунка. Проте, при розірванні договору дарування на підставі, що передбачена ч. 2 статті 727 ЦК України, необхідно довести, що обдаровуваному було відомо про те, яку велику немайнову цінність має дарунок для дарувальника. Останнє, у свою чергу, зобов'язує обдаровуваного бережно та сумлінно ставитись до дарунка та забезпечувати його схоронність. Як зазначалось вище, судом не встановлено фактів, що свідчили б про велику немайнову цінність квартири [ADDRESS] для [PERSON] Разом з цим, під загрозою безповоротності втрати дарунка позивач розуміє те. що відповідач обмежує її право користуватися подарованою йому квартирою та те, що він має намір її продати. З такими твердженнями суд також повною мірою не погоджується, оскільки обмеження позивача у праві користування дарунком не є по суті загрозою його втрати обдарованим, як і продаж дарунку, що за своєю правовою природою є лише переведенням оціночної вартості дарунку у його грошовий вираз, більш того, що відповідач за договором дарування не приймав на себе обов'язку забезпечувати схоронність у себе подарованої квартири та як власник має право на відчуження належної йому частки з дотриманням вимог цивільного законодавства. Таким чином позов задоволенню не підлягає. В силу ст. 88 ЦПК України у зв'язку з відмовою в позові судові витрати позивача присудженню за рахунок відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed