Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-17 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом, який обґрунтовується тим, що банк 11.10.2007 р. надав відповідачу кредит у розмірі 15000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості. Так як відповідач порушила взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, позивач зазначає, що за нею мається заборгованість станом на 31.05.2018 р. в сумі 43287,57 грн. Від цієї заборгованості віднімається сума у розмірі 25108,67 грн., яка була задоволена рішенням Апеляційного суду Сумської області від 13.05.2013 р. Тому позивач вважає, що на його користь слід стягнути різницю в сумі 18178,90 грн. (а.с.1-5). 07.08.2018 р. суд відкрив провадження у цій справі та з урахуванням ч. 4 ст. 19 ЦПК України вирішив її розглянути у порядку спрощеного провадження. Сторони не подавали клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи призначення судового засідання у спрощеному провадженні. Відповідач в установлений судом строк, відповіді на відзив не подала. Розглянувши наявні у справі документи і матеріали, суд встановив наступне. З матеріалів справи вбачається, що 11.10.2007 р. сторонами погоджено та підписано анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг (а.с.13). У зв'язку з невиконанням зобов'язань по кредитному договору позивач у 2013 році вже звертався із позовом до суду про стягнення із відповідача всієї суми кредитної заборгованості і рішенням Апеляційного суду Сумської області від 13.05.2013 р. цей позов був задоволений (а.с.6). При цьому вказаним рішенням суд стягнув з відповідача усю заборгованість по тілу кредиту, а також фіксований штраф, а тому вимоги позивача про повторне стягнення із відповідача суми по тілу кредиту та фіксованого штрафу є безпідставними. Щодо стягнення різниці між сумою відсотків та штрафних санкцій, які позивач продовжував нараховувати відповідачеві після ухвалення рішення від 13.05.2013 р., суд зазначає, що за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Отже звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Таким чином, після того як позивач у лютому 2013 року звернувся до суду із вимогою про стягнення усієї суми заборгованості кредитний договір припинив свою дію, а позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором та штрафних санкцій. Приймаючи цей висновок, суд у відповідності до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховує також і висновки з застосування норм права Верховного Суду, що викладені у постанові від 14.02.2018 р. по справі № 564/2199/15-ц і не вбачає підстав відступати від них. За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та відповідно до ст.ст. 526, 625, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed