Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

В березні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про зменшення розміру аліментів. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що згідно з судовим рішенням, він зобов`язаний сплачувати відповідачу щомісячно аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] в розмірі 5000,00 грн щомісячно. Проте, позивач наголошував, що сплачувати аліменти в такому розмірі він не має ніякої можливості. Вказує, що суд не розібрався чи працює він чи ні. Зазначає, що його заробітна плата становить трохи більше 4000,00 грн, після сплати податків, він отримує 3381, 00 грн. Також зазначає, що судом не було враховано того, що він періодично направляв перекази на ім`я дружини в сумі більше 2000,00 грн, тобто, половину його заробітної плати. Просив зменшити розмір аліментів, призначений рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 18.04.2019, призначивши аліменти в розмірі ј частини заробітку. Згідно з ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 26.02.2020 у справі відкрито провадження, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. В подальшому, від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи з викликом сторін, яке було задоволено відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 16.04.2020. В подальшому, до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначила, що позивач не надав доказів того, що він періодично відправляв 2000,00 грн і не вказав на ім`я якої дружини він це робив. Вказує, що копія наказу №1, додана до позову оформлення з недотриманням стандартів, документ не персоніфіковано, окрім того, вказує, що з 01.01.2020 мінімальна заробітна плата в країні становить 4723,00 грн. Звертає увагу, що позивач не надав довідки про свої доходи, інформацію про майно. Стверджує, що про рішення суду особисто повідомляла позивача 04.05.2019. Зазначає, що позивач офіційно працевлаштований у своєї матері [PERSON] , це сімейний бізнес, вважає, що відповідач цілеспрямовано отримує такий дохід для того, щоб сплачувати менші податки та отримувати більший прибуток. Наголошує, що лише з однієї фірми [PERSON] заробила більше 1 млн грн за півроку, тобто, більше 200 000,00 грн за місяць. А таких фірм за місяць ФОП [PERSON] обслуговує кілька. Зазначає, що нещодавно позивачем було придбано електромобіль марки Ніссан, другу байдарку, дорогий одяг та спорядження, гаджети тощо. У розпорядженні [PERSON] та позивача дві квартири в м. Києві, будинок в селі Циблі, авто марки Ніссан, 2 байдарки. Стверджує, що у позивача багато вільного часу, він відвідує всі заходи, мітинги, акції, які проводить ВО «Свобода», займається волонтерською діяльністю. Зазначає, що матеріальний стан позивача не погіршився, а, навпаки, покращився, стан здоров`я позивача не погіршився, він не має хронічних хвороб чи поранень, сімейний стан не змінився, позивач є повнолітнім, неповнолітніх дітей, окрім [PERSON] не має, відтак, підстави для задоволення позову відсутні. У задоволенні позову просила відмовити. Позивачем було направлено відповідь на відзив, в якій він зазначив про надання доказів на підтвердження здійснення переказів, вказав, що оформлений на роботу з 2012 року і отримує заробітну плату на рівні не меншому, ніж розмір мінімальної заробітної плати, інших доходів не має окрім одноразової виплати учасникам АТО, не має депозитних рахунків у банках, розрахункові картки має тільки зарплатні, є співвласником разом з матір`ю приватизованої квартири в [ADDRESS] . Заперечує про свою обізнаність про рішення суду 04.05.2019, оскільки рішення було винесено 21.05.2019. Наголошує, що бере участь у громадських організаціях, проте така робота не оплачується, все що належить його матері не має відношення до нього та його статків, байдарки були придбані та подаровані йому матір`ю на дні народження, спростовує наявність дорогого одягу та дорогих гаджетів, зазначає, що автомобіль був придбаний за заощадження його матері, будинок у с.Циблі перейшов у власність його матері як спадщина. Зазначив, що у нього є старша донька 2001 року народження, яка проживає в Німеччині та навчається у школі. Позов просив задовольнити. Згідно з ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 24.06.2020 задоволено клопотання відповідача та витребувано у позивача [PERSON] інформацію про доходи, а також, інформацію про наявність/відсутність нерухомого майна. На виконання вказаної ухвали позивачем було надано Інформацію з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно з яким, у нього відсутні обєкти, зареєстровані на праві власності. Також було надано довідку про те, що він дійсно працює у ФОП [PERSON] з 2012 року за основним місцем роботи та займає посаду агента з митного оформлення. З квітня 2019 по грудень 2019 розмір нарахованої заробітної плати складав 4200,00 грн, з січня 2020 по серпень 2020 розмір нарахованої заробітної плати був збільшений до 4800,00 грн. Згідно з відомостями з Пенсійного фонду України у 2018 році [PERSON] в травні 2018 року отримав заробіток в розмірі 4968,94 грн; с січня 2018 по грудень 2018 отримував заробіток від ФОП [PERSON] в розмірі 4000,00 грн щомісячно; з січня 2019 по грудень 2019 отримував заробіток від ФОП [PERSON] в розмірі 4200,00 грн щомісячно; з січня 2020 по грудень 2020 отримував заробіток від ФОП [PERSON] в розмірі 4800,00 грн щомісячно. Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків, сума нарахованого доходу [PERSON] від ФОП [PERSON] у вигляді заробітної плати за 4 кварталі 2018 року склала 12 000,00 грн, окрім того, за цей період ним було отримано суму державної та соціальної матеріальної допомоги в розмірі 700,00 грн; у 1 кварталі 2019 сума нарахованого доходу від ФОП [PERSON] у вигляді заробітної плати склала 12 600,00 грн, сума нарахованої державної та соціальної матеріальної допомоги - 5600,00 грн; розмір нарахованого доходу у вигляді заробітної плати за 2 квартал 2019 року склав - 12600,00 грн, розмір державної та соціальної матеріальної допомоги а цей період склав 450,00 грн; у 3 кварталі 2019 розмір державної та соціальної матеріальної допомоги склав 300,00 грн; у 4 кварталі 2019 розмір державної та соціальної матеріальної допомоги - 900,00 грн, окрім того в цей період позивачем було отримано дохід у вигляді благодійної допомоги в розмірі 1490,00 грн; у 2 кваратлі 2020 сума нарахованого доходу від ФОП [PERSON] у вигляді заробітної плати склала 14 400,00 грн. У задоволенні подальших клопотань відповідача про витребування доказів, судом було відмовлено, про що винесено ухвали від 27.10.2020, 27.01.2021. В судовому засіданні позивач та його представник підтвердили обставини, викладені в позові, позов просили задовольнити. Позивач повідомив, що він проживає з матір`ю і є найманим працівником, отримує мінімальну заробітну плату і не має змоги платити аліменти у розмірі, визначеному судом. При цьому, вказав, що не мав можливості оскаржити вказане судове рішення через дії його представника, про які йому не було відомо. Підтвердив що у його власності знаходяться дві байдарки та половина квартири. При цьому, зазначив, що не має можливості здавати квартиру в оренду, оскільки вона не придатна до життя, а грошових коштів на проведення ремонту він наразі не має, вказував, що намагається найти роботу і вживає можливих заходів у цьому напрямі, проте, наразі, знайти додаткове джерело доходу йому не вдалось. Автомобіль про якій зазначала відповідач перебуває у власності матері позивача, та у його користуванні. Має заборгованість з оплати аліментів, оскільки не може станом на сьогоднішній день їх сплачувати через необґрунтовано завищений їх розмір. Також зазначав, що при попередньому розгляді справи не було враховано того, що він добровільно сплачував відповідачу грошові кошти в рахунок стягнення аліментів. У зв`язку з чим, просить зменшити розмір аліментів, визначивши розмір аліментів у частці від доходу. Відповідач категорично заперечувала проти задоволення позову. Вказала, що внаслідок дій позивача вона з маленькою дитиною залишилась на вулиці, наразі, знімає кімнату, витрати на утримання дитини несе самостійно. Вважає, що позивач має змогу сплачувати аліменти у розмірі, встановленому судом, проте не має бажання цього робити, наголошувала, що позивач є здоровою людиною працездатного віку, має у власності майно, яке може бути джерелом додаткового доходу, проте не вживає заходів для того, щоб підвищити рівень своїх доходів, натомість займається волонтерською, громадською, іншою неоплачуваною діяльністю. При цьому, надала інформацію про те, що громадські організація, в якій позивач є керівником постійно бере участь в проектах як виконавець, відтак, на її думку, позивач отримує дохід від цієї діяльності. Зазначала, що ним було придбано електрокар, він носить коштовний одяг. Наголошувала, на відсутності підстав для зменшення розміру аліментів, оскільки навіть ті доходи, які позивач отримує офіційно зросли у порівнянні з періодом винесення судового рішення. Також зазначила, що позивач має диплом про середню медичну освіту, закінчив медінститут, має свідоцтва різних курсів з масажу, бухгалтерського обліку, що свідчить про наявність можливості знайти хорошу роботу. Вказувала, що рішення про призначення аліментів вступило в законну силу та не скасовано. У позові просила відмовити повністю. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення сторін, приходить до такого висновку. Судовим розглядом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 18.04.2019 позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто з із [PERSON] , аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень щомісячно, починаючи з моменту звернення до суду, тобто із 01.11.2018 р., і до досягнення повноліття дитини, в іншій частині позовних вимог - відмовлено. Рішення набрало законної сили. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина 3 статті 181 СК України). Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до положень статті 183 СК України розмір аліментів визначається судом у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Системний аналіз наведеного у сукупності свідчить про те, що законодавець визначає право платника аліментів ставити питання про зміну саме розміру аліментів, який вже визначений судом або у частці від його доходу або у твердій грошовій сумі. Таким чином, за матеріалами справи позивач мав ставити питання лише про зменшення розміру аліментів у фіксованій сумі, оскільки судовим рішенням з нього було стягнуто аліменти саме у фіксованій сумі. Натомість ним заявлено вимоги про зміну способу стягнення аліментів на частку від доходу, що може мати місце лише за заявою стягувача аліментів - відповідача [PERSON] . Оскільки суд відповідно до покладених на нього завдань здійснює судочинство за принципами змагальності сторін та диспозитивності, то має розглядати справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК) і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 2 статті 12 ЦПК України), при цьому, вимог про зменшення розміру аліментів у фіксованій сумі позивачем не заявлялись. Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, не залежної від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів. Позивач належними та допустимими доказами не підтвердив погіршення його майнового стану, напроти, за інформацією, наданою про доходи позивача, його доходи після квітня 2019 року - збільшились. Інших підстав для зменшення розміру аліментів позивачем також не доведено. Фактично, аргументи позивача зводились до переоцінки обставин, встановлених в рішенні суду першої інстанції при визначенні розміру аліментів. Водночас, суд першої інстанції не наділений повноваженнями з перегляду іншого рішення, яке набрало законної сили. Права особи на перегляд судового рішення забезпечуються можливостями його оскарження, встановленими цивільним процесуальним законодавством. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. У Рішенні від 26 червня 2013 р. № 5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень п. 2 ч. 2 ст. 17, п. 8 ч. 1 ст. 26, ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження») Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 п.п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 р. № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012). Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини; батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини, то не можна вважати такі дії суду збиранням доказів, що не стосуються предмету спору. Відтак, враховуючи вищенаведене, суд не вбачає підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed