Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-07 00:00:00

В березні 2015р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача Державного нотаріуса Першої Київської державної нотаріальної контори Марцинкевич Л.А., в якому просила суд: - визнати незаконною (безпідставною) відмову відповідача від 27 травня 2014р. у вчиненні нотаріальної дії; - зобов'язати відповідача видати позивачці свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 5/6 частин житлового будинку з відповідною частиною будівель та споруд, що знаходяться в [ADDRESS], що залишалися після смерті [PERSON], померлого [INFO] Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона є єдиним спадкоємцем [PERSON] за заповітом. Як спадкоємець за заповітом вона звернулась у установленому законом порядку з заявою про прийняття спадщини. До складу спадщини, яка залишилася після смерті [PERSON], зокрема, входить вищезазначене майно, яке було набуто спадкодавцем на підставі договору купівлі - продажу. 27 травня 2014р. відповідачем було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищезазначене майно, оскільки спадкодавцем не було здійснено державну реєстрацію право власності на це майно. На думку позиваки, відповідачем було безпідставно відмовлено їй у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька, а тому вона вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав. В судовому засіданні позивачка заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просила суд позов задовольнити. Відповідач, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, свого представника до суду не направив, заперечення на позов не надходили. Суд, заслухавши пояснення позивачки, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За змістом ст. ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як вбачається з матеріалів справи, і це встановлено судом, [INFO] помер батько позивачки - [PERSON], який за життя склав на користь позивачки заповіт. Відповідно до ст. 66 Закону України «Про нотаріат» на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, державним нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Видача свідоцтва провадиться у строки, встановлені цивільним законодавством України. Згідно зі ст. 69 цього Закону нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна. У відповідності з п.п.4.15, п.п.4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Судом встановлено, що у визначений законодавством строк позивачка звернулась до Першої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак 27 травня 2014р. відповідачем було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину на 5/6 частин житлового будинку з відповідною частиною будівель та споруд, що знаходиться в [ADDRESS], оскільки спадкодавцем не була здійснена державна реєстрація цього майна. В судовому засіданні позивачка наголошувала, надавши суду належні письмові докази того, що її батько набув за договором купівлі - продажу від 02 липня 1988р. у власність зазначене вище майно. У відповідності з ст. 227 ЦК УРСР (1963р.) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Так, відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. При цьому, відповідно до роз'яснень, наданих у п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого.2014 р. № 5, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна. При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 р. № 7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, а тому задоволенню не підлягають, оскільки відповідач правомірно виніс оскаржувану постанову.

Outcome: dismissed