Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2017 року, посилаючись на його незаконність, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апеляційний суд, вивчивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, вважає оскаржуване рішення незаконним, таким, що повинне бути скасоване з ухваленням нового про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] належало право власності на житловий будинок [ADDRESS] При житті вона склала заповіт від 09.04.1975 року, яким належне їй майно заповіла батьку позивачки [PERSON]. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про встановлення факту належності [PERSON] вказаного заповіту, факту постійного проживання матері позивачки [PERSON] з останнім, визнання за позивачкою права власності на частину домоволодіння, райсуд вважав такі вимоги недоведеними. З таким висновком не можна погодитись, оскільки він не відповідає дійсним обставинам справи, наданим доказам та вимогам закону. Із матеріалів справи вбачається, що [INFO] року [PERSON] померла, [PERSON] відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР вступив у володіння спадковим майном, оскільки був зареєстрований та проживав у належному спадкодавцю домоволодінні. Відповідно до «Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій» від 29.01.2009 року, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути Довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним. Доказом вступу в управління та володіння спадковим майном є запис в будинковій книзі, оглянутій апеляційним судом, який підтверджує, що спадкоємець [PERSON] до та на момент смерті матері був постійно зареєстрований у спадковому будинку. Нумерація домоволодіння №38 була змінена на №40 в зв'язку з впорядкуванням поштових адрес. При складанні заповіту від 09.04.1975 року нотаріусом було допущено описку у написанні імені заповідача, а саме: замість [PERSON] помилково було зазначено [PERSON]. Відповідно до експертного висновку ТПП від 07.11.2016 року розбіжність виникла через помилкове написання імені [PERSON] у заповіті, тому в даному випадку ім'я [PERSON] та [PERSON] є ідентичними. В заповіті вказана адреса проживання заповідача: [ADDRESS]. Із будинкової книги будинку [ADDRESS] вбачається, що в даному домоволодінні з 12.06.1965 року та по день смерті була зареєстрована [PERSON], жодних інших осіб із іменем [PERSON] зареєстровано не було. Отже дійсним іменем заповідача є ім'я [PERSON]. Також при складанні заповіту нотаріусом було помилково зазначено прізвище вигодонабувача за заповітом, замість [PERSON] помилково зазначено [PERSON]. Відповідно експертного висновку ТПП від 07.11.2016 року від 07.11.2016 року прізвище [PERSON] та [PERSON] є ідентичними. За положеннями ч.2 ст.256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Враховуючи встановлені обставини та надані докази, апеляційний суд вважає необхідним задовольнити вимоги про встановлення факту належності [PERSON] заповіту, складеного [PERSON] від 09.04.1975 року, посвідченого приватним нотаріусом за реєстровим №669, вигодонабувачем в якому зазначено [PERSON]. Після смерті [PERSON] із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулася її дочка- [PERSON], яка на час відкриття спадщини була непрацездатною Тому мала і отримала право на обов'язкову частку, яка складає 33/100 частини вищезазначеного домоволодіння. Таким чином, є встановленим, що [PERSON] прийняв у спадок 67/100 частини домоволодіння. [INFO] року він помер. Задовольняючи вимоги позивачки в частині визнання факту постійного проживання батька перед смертю з її матір*ю [PERSON] та визнаючи за позивачкою право власності на 67/100 частини домоволодіння [ADDRESS], апеляційний суд встановив, що до своєї смерті батько остаточно переїхав проживати до квартири матері за адресою: [ADDRESS], в якій остання проживала та була зареєстрована. Підтвердженням цього є той факт, що [INFO] року у квартирі [PERSON] сталася пожежа, внаслідок якої [PERSON] отримав травми та через декілька годин помер, що підтверджується Актом про пожежу від [INFO] року, довідкою відділу реєстрації смертей в м. Дніпропетровську від 26.07.2006 року, лікарським свідоцтвом про смерть № [NUMBER] від 25.07.2006 року, а також поясненнями допитаних судом свідків. Враховуючи встановлене та положення ст. 1268 ЦК України, згідно якої- спадкоємиць, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не заявив про відмову від неї, - суд приходить до висновку, що на час відкриття спадщини [PERSON] як така, що проживала разом зі своїм чоловіком [PERSON], вважається такою, що прийняла спадщину, при тому, що судом з*ясовано, що жодні особи із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріальної контори не зверталися. [INFO] року [PERSON] померла. У передбачений ст. 1270 ЦК України строк позивачка звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. А тому є такою, що спадщину прийняла. З огляду на те, що її мати прийняла спадщину після свого чоловіка у вигляді 67/100ч. домоволодіння, а відсутність у останньої Свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, є законні підстави для визнання за позивачкою права власності на дану частину спірного будинку. Та обставина, що Апеляційним судом Дніпропетровської області від 09.08.2016 року розглядалась справа за позовом матері позивачки- [PERSON] до Підгородненської міської ради про встановлення факту спільного проживання спадкоємця зі спадкодавцем- [PERSON]., визнання права власності на частину спірного будинку та рішенням цього суду відмовлено у позові, - не може бути підставою для залишення без задоволення позову [PERSON], оскільки у цих позовах різні сторони по справі, різні позовні вимоги, рішення апеляційного суду не містить прямих, категоричних висновків щодо основної позовної вимоги про право власності, а основною причиною відмови у позові є незалучення до справи особи, яка прийняла спадщину та володіє частиною спірної нерухомості; крім того, судом вказувалось на відсутність заявлених вимог щодо встановлення відповідних фактів, а тому це рішення не можна вважати таким, яким вирішено спір по суті. Усе наведене райсуд належним чином не врахував, зробив помилкові висновки, які не відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону, а тому рішення відповідно до ст.309 ч.1 пп.3,4 ЦПК повинне бути скасованим з ухваленням нового, яким позовні вимоги задоволені.

Outcome: approved