Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-01 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з цим позовом до відповідача, зазначаючи, що 14.11.2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримало у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] на підставі договору іпотеки від 15.02.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н.С. за реєстровим № 1300. Після отримання права власності на вказану квартиру Банк здійснив намагання отримати доступ до вказаної квартири, однак у вказаній квартирі проживає відповідач, що є перешкодою Банку у користування та розпорядженні належним йому на праві власності майном. У зв`язку з викладеним, позивач просив виселити відповідача з квартири за адресою: [ADDRESS] зі зняттям її з реєстраційного обліку за вказаною адресою без надання іншого житлового приміщення. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав та просив задовольнити (а.с. 160). Відповідач в судове засідання не з`явилася, надала на адресу суду відзив на позов, у котрому заперечувала проти позову з таких підстав. Відповідач зазначила, що предметом спору по справі є квартира за адресою: [ADDRESS] , котра є її єдиним житлом. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04.09.2017 року її позов до ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, скасовано рішення від 18.11.2016 року, індексний № 32430682, про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ПАТ КБ «ПриватБанк», зареєстрованого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л.; скасовано запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 17503809 про державну реєстрацію права власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на вказану квартиру. Вказане рішення суду залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 04.06.2019 року. Тобто на даний час право власності позивача на спірну квартиру скасоване, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для виселення її, відповідача, із вказаної квартири. Крім того, відповідач зазначила, що на розгляді у Верховному Суді перебуває справа за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до неї про звернення стягнення на предмет іпотеки та за її зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання додаткової угоди недійсною. За вказаною справою судом першої інстанції прийнято рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на спірну квартиру та виселено її з цієї квартири. Звернення стягнення на предмет іпотеки зупинено на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». В іншій частині позову було відмовлено. У задоволенні зустрічного позову відмовлено. Апеляційним судом Дніпропетровської області було ухвалено рішення, яким рішення суду першої інстанції змінено та доповнено резолютивну частину рішення застереженням про те, що рішення суду в частині виселення не підлягає виконанню протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». В іншій частині рішення суду залишено без змін. Станом на час розгляду справи касаційна скарга не розглянута. У зв`язку з викладеним, враховуючи, що позивач на даний час не є власником спірної квартири, відповідач просила суд відмовити позивачеві у задоволенні позову та розглянути справу за її та її представника відсутності (а.с. 148-150). Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01.09.2015 року по справі № 202/31262/13-ц встановлено, що 15.02.2008 року між сторонами був укладений договір про іпотечний кредит № DNU0G10000003443, згідно якого відповідач отримала кредит в сумі 282825 грн. зі сплатою 15,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15.02.2033 року. В забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору, між сторонами був укладений іпотечний договір № DNU0G10000003443 від 15 лютого 2008 року, згідно з яким в іпотеку банку було передано квартиру загальною площею 44,70 кв. м., житловою площею 30,50 кв. м., яка розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно заяви [PERSON] від 18.09.2008 року кредитний договір № DNU0G10000003443 від 15 лютого 2008 року переведено з валюти гривня в валюту долар США. Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку склав 56 148 доларів США 12 центів зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14.04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] зобов`язань за Договором, виникла заборгованість (а.с. 34-37). Судом встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі іпотечного договору в позасудовому порядку було звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04.09.2017 року частково задоволено позов [PERSON] , скасовано рішення від 18.11.2016 року, індексний № 32430682, про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за ПАТ КБ «ПриватБанк», зареєстрованого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л.; скасовано запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 17503809 про державну реєстрацію права власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на вказану квартиру. Вказане рішення суду залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 04.06.2019 року (а.с. 134-144). Також встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01.09.2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до відповідача задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNU0G10000003443 від 15 лютого 2008 року у розмірі 199 775,3 долара США, що становить 1 596 203, 89 грн., звернено стягнення на квартиру [ADDRESS] . Виселено відповідача із цієї квартири. Звернення стягнення на предмет іпотеки зупинено на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.03.2016 року дане рішення змінено, доповнено резолютивну частину рішення положенням, що рішення суду в частині виселення не підлягає виконанню протягом дії Закону України від 03.06.2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (а.с.40,47). Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Положенням частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотеко держателя або іншого власника добровільно звільнити житловий будинок чи інше житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло, Держава створює умови, за яких кожен громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Враховуючи те, що матеріалами справи встановлено, що рішення від 18.11.2016 року про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за ПАТ КБ «ПриватБанк», зареєстрованого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л., скасовано; також скасовано запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 17503809 про державну реєстрацію права власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на вказану квартиру, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01.09.2015 року в частині виселення [PERSON] із квартири за адресою: [ADDRESS] змінено рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.03.2016 року, доповнено резолютивну частину рішення положенням про те, що рішення суду в частині виселення не підлягає виконанню протягом дії Закону України від 03.06.2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд вважає, що правові підстави для задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення [PERSON] відсутні і відмовляє у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст.. 141 ЦПК України підстав для стягнення судового збору з відповідача на користь позивача немає.

Outcome: dismissed