Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

В вересні 2013р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2, 3) до відповідача АТ «Індустріально - Експортний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Креді Агріколь Банк», в якому просив суд: визнати недійсним кредитний договір № 97/08-Ж від 27 травня 2008р. укладений між сторонами, в зв'язку з тим, що довіреність [PERSON] який уклав кредитний договір від імені відповідача не відповідає вимогам чинного законодавства. В подальшому позивач змінював заявлені позовні вимоги (а.с. 124), і з урахуванням остаточних позовних вимог (а.с. 195) позивач просив суд: - визнати недійсною з моменту видачі, довіреність, директора Київської Регіональної Дирекції АТ «Індустріально - Експортний Банк» [PERSON] від 16 жовтня 2007р. № 208 через невідповідність вимогам закону в зв'язку з утворенням довіреності з порушеннями положень чинного законодавства України, зокрема відсутність печатки юридичної особи від імені якої було видано довіреність на її ім'я; - визнати недійсною з моменту видачі, довіреність, від 12 грудня 2007р. № 4302-д, керуючого відділенням № 4 Київської Регіональної Дирекції АТ «Індустріально - експортний Банк» [PERSON], через невідповідність вимогам закону в зв'язку з утворенням довіреності з порушенням вимог чинного законодавства України, зокрема відсутність печатки юридичної особи на довіреності [PERSON] на підставі якої було здійснено видачу довіреності [PERSON] шляхом передоручення. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 27 травня 2008р. між ним та АТ «Індустріально - Експортний Банк» було укладено кредитний договір № 97/08-Ж (далі по тексту - кредитний договір) відповідно до якого відповідачем було надано позивачу на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредит у сумі 93000,0 дол. США, з терміном користування з 27 травня 2008р. по 26 травня 2028р. включно. У якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань щодо погашення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат було укладено договір іпотеки, за яким в іпотеку було передано нерухоме майно: двокімнатна квартира [ADDRESS], яка належить на праві спільної часткової власності позивачу та [PERSON] На думку позивача, зазначені вище довіреності судом повинні бути визнані недійсними, оскільки під час укладання банком з ним зазначеного вище кредитного договору та договору іпотеки, представник банку діяв без належних повноважень, тому що довіреність на ім'я [PERSON] не була скріплена печаткою банку. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просили суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував, зазначаючи, що строк дії оспорюваних позивачем довіреностей вже скінчився, і зазначені правочини не порушують права позивача, подав на адресу суду заяву про застосування строків позовної давності. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що в 2008р. він очолював відділення №4 Київської Регіональної Дирекції АТ «Індустріально - Експортний Банк», діяв у відповідності з довіреністю, яка йому була видана в порядку передоручення від директора Київської Регіональної Дирекції АТ «Індустріально - Експортний Банк» [PERSON] Він знайомий з позивачем, як клієнтом банку, оскільки підписував від імені банку кредитний договір та договір іпотеки, який було укладено з позивачем та іншим іпотекодавцем. Про довіреність на ім'я директора Київської Регіональної Дирекції АТ «Індустріально - Експортний Банк» [PERSON] свідку відомо лише зі слів, що мали місце якісь технічні негаразди. Суд заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 27 травня 2008р. між позивачем та АТ «Індустріально - Експортний Банк» було укладено кредитний договір, відповідно до п. 1.1. якого відповідачем було надано позивачу на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредит у сумі 93000,0 дол. США, з терміном користування з 27 травня 2008р. по 26 травня 2028р. включно. Кредит надавався позичальнику на оплату за нерухоме майно: двокімнатну квартиру [ADDRESS]. У якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань щодо погашення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат було укладено договір іпотеки, за яким в іпотеку було передано нерухоме майно: зазначена вище двокімнатна квартира [ADDRESS]. В судовому засіданні сторони не заперечували, що зазначений кредитний договір та договір іпотеки були підписані допитаним в судовому засіданні свідком [PERSON], який обіймав посаду керуючого відділенням № 4 Київської Регіональної Дирекції АТ «Індустріально - експортний Банк» та діяв від імені банку, на підставі довіреності від 12 грудня 2007р. № 4302-д, при цьому зазначена довіреність була видана директором Київської Регіональної Дирекції АТ «Індустріально - Експортний Банк» [PERSON], згідно довіреності від 16 жовтня 2007р. № 208, в порядку передоручення. За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що зазначені довіреності повинні бути визнані судом недійсними, оскільки порушують його права, тому, що на думку сторони позивача, в разі визнання їх судом недійсними, то недійсним є і укладений між сторонами кредитний договір та договір іпотеки. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі ( ч.1, 3 ст.203 ЦК України). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 5 Постанови № 9 від 06 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. В судовому засіданні сторона позивача не могла пояснити, які права позивача були порушенні оспорюваними довіреностями на ім'я директора Київської Регіональної Дирекції АТ «Індустріально - Експортний Банк» [PERSON] та керуючого відділенням № 4 Київської Регіональної Дирекції АТ «Індустріально - експортний Банк» [PERSON] Частиною 3 ст. 244 ЦК України визначено, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Статтею 241 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину. В судовому засіданні сторона позивача не заперечувала факту отримання грошових коштів від відповідача на виконання зобов'язань за укладеним між сторонами кредитним договором, а представник відповідача зазначав, що відповідачем, як юридичною особою було схвалено укладені правочини з позивачем. Як вбачається з матеріалів справи (а.с. 115-117, 161-163) під час позапланових перевірок приватних нотаріусів Київського міського нотаріального округу: [PERSON], [PERSON]. було встановлено, що приватним нотаріусом [PERSON] при посвідченні в порядку передоручення оспорюваної довіреності на ім'я [PERSON] не було дотримано п. 153 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що діяла на момент вчинення нотаріальної дії не було роз'яснено представнику довірителя вимоги ст. 240 ЦК України, в свою чергу, перевіркою було встановлено, що приватним нотаріусом [PERSON] під час посвідчення оспорюваної довіреності на ім'я [PERSON] не було дотримано вимог ч. 2 ст. 207 ЦК України, а саме не скріплено печаткою юридичної особи. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи правові позиції висловлені Верховним Судом України у справах №№ 6-62цс16, 6-1443цс16, суд приходить до висновку, що стороною позивача не доведено, яким чином оспорюванні правочини порушують його права, а тому суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed