Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

В березні 2019 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про збільшення розміру аліментів та стягнення додаткових витрат, в якому просила суд збільшити розмір аліментів та щомісячно стягувати із відповідача на її користь на утримання сина [PERSON] , [INFO] аліменти в розмірі 5000,00 грн., щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня звернення до суду, а також стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на утримання сина щомісяця по 2000,00 грн. для оплати навчання та лікування. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] самостійно виховує їх спільного з відповідачем сина [PERSON] , [INFO] Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20.10.2016 року, з відповідача на її користь стягнуто аліменти в твердій грошовій сумі 1000,00 грн., щомісячно. Зазначена сума аліментів була призначена судом незважаючи на її обґрунтування та на даний час вказана сума навіть частково не відшкодовує її місячних витрат, пов`язаних з утриманням та вихованням сина. З часу ухвалення рішення про стягнення аліментів, розмір витрат на утримання сина значно зросли, також зросли потреби самої дитини. Він навчається в приватному дитячому садку, та щомісячна плата складає суму в розмірі 2900,00 грн. Також подорожчали комунальні послуги та продукти харчування. Син часто хворіє, зокрема, на простудні захворювання. Так, за останній рік позивач витратила на лікування сина близько 40000,00 грн. Однак іншу допомогу, крім виплати аліментів відповідач не надає, та всі витрати позивачка несе самостійно. З огляду на викладене, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав та просить суд збільшити розмір аліментів та стягнути додаткові витрати на утримання сина. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 22.03.2019 року, у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07.05.2019 року, у справі закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явилась. Суду подала письмову заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити, в зв`язку з чим суд вважає можливим розглянути справу без її участі. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі та просив в їх задоволенні відмовити, оскільки, матеріально сплачувати аліменти в більшому розмірі немає змоги, так як не працює та влаштуватись на роботу неможе, в зв`язку з порушенням кримінального провадження відносно нього, та перебуванням його паспорту в поліції. Суд, вислухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] та його батьками є сторони у справі - [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Дитина проживає разом із матір`ю - позивачем у справі, та перебуває на її утримання, що не заперечувалось відповідачем в ході розгляду справи. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20.10.2016 року, було стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1000,00 грн., щомісячно, починаючи з 08.09.2016 року і до повноліття дитини (а.с.5-6). В ході розгляду справи відповідач зазначив, що ним виконується рішення суду, та на підтвердження цим обставинам надано виписку по картці (а.с.131-135). Також, відповідач надав пояснення, відповідно до яких зазначив, що офіційно не працює, та в зв`язку з перебуванням паспорту в поліції, на даний час немає змоги офіційно працевлаштуватись. Відповідно до закону батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно частин 1,2 статті 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону. Відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-якого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Дана норма містить дві підстави для коригування аліментів:а) шляхом зміни розміру аліментів у бік зменшення або збільшення; б) шляхом звільнення платника аліментів від їх сплати. Аліментні правовідносини існують тривалий час. Тому матеріальний або сімейний стан особи, яка одержує аліменти, а також того, хто їх сплачує, протягом цього часу може істотно змінитися як убік погіршення так і у бік покращення. Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім`ї. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Пункт 1 ст. 3 ч. 1 Європейської Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХII від 27.02.91 р. передбачає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно п. 2 - дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Пунктом 2 ст. 27 ч. 1 Європейської Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХII від 27.02.91 р. визначено, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Звертаючись до суду з позовними вимогами про збільшення розміру аліментів, позивач посилається на недостатній розмір присуджених до стягнення аліментів, збільшення витрат на утримання, розвиток дитини, підвищення цін на харчування, комунальні послуги. Вказані доводи позивача про необхідність стягувати аліменти у збільшеному розмірі не заслуговують на увагу суду, оскільки позивачем не надано жодного доказу про зміну матеріального стану - у відповідача в бік покращення, а у позивача - в бік погіршення. Крім того, слід зазначити, що позивачем не доведено, що від дня ухвалення судового рішення про стягнення з відповідача аліментів змінились сімейне становище та матеріальний стан платника або одержувача аліментів, виникли інші обставини, що відіграють суттєву роль в житті позивача, відповідача чи їх неповнолітньої дитини, що є підставою для збільшення розміру аліментів. Суд критично ставиться до пояснень позивача щодо необхідності збільшення аліментів, оскільки, дитина відвідує приватний дитячий садок, зросла вартість продуктів харчування та комунальних послуг, а також вона має намір навчати дитину в спортивних секціях, тощо, так як в складову аліментів входить лише обов`язок утримувати дитину, та деякі наведені доводи за Сімейним кодексом України регламентують участь батьків у додаткових витратах на дитину. Також доводи позивачки про те, що у дитини наявні хронічні захворювання, для лікування яких потрібні значні кошти, не спростовують висновків суду про відсутність підстав для збільшення розміру аліментів в зв`язку з цим. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивачкою не було надано суду доказів на підтвердження реально отриманих відповідачем доходів, які доводили б зміну у найкращій бік матеріального становища відповідача і беручи до уваги положення статей 182 та 273 Сімейного кодексу України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимоги в частині збільшення розміру аліментів. Разом з тим, в частині позовної вимоги про стягнення додаткових витрат на дитину суд зазначає наступне. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Згідно п.18. постанови Пленуму Верховного суду «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вказує, що до участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані трати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, законодавець пов`язує факт виникнення додаткових витрат з особливими обставинами, викликаними хворобою дитини, розвитком її здібностей тощо. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. Тобто, факт понесення додаткових витрат на дитину має бути документально підтверджений. Так, в матеріалах справи наявні, зокрема, „Консультації лікарів» та ряд квитанцій про оплату позивачем ліків та послуг в період після ухвалення рішення про стягнення аліментів та до дня подачі даного позову, які були необхідні, в зв`язку з лікуванням дитини, на загальну суму, підраховану судом за копіями квитанцій, які можливо було чітко ідентифікувати, - в розмірі 24413 грн. 34 коп. Інші квитанції та чеки, які, зокрема стосуються оплати за зберігання біологічного матеріалу, оплати за дитячий садок, комунальні послуги, вакцинацію дитини в приватному медичному закладі, придбання канцтоварів, їжі та інших дитячих товарів, судом при визначенні зазначеної вище суми, як додаткових витрат на дитину, - до уваги не приймаються, оскільки ці кошти, на думку суду, входять до складу витрат на утримання дитини та аліментних зобов`язань. Доказів, які б свідчили, що позивач у майбутньому буде нести витрати пов`язані з особливими обставинами, в розмірі 2000 грн. щомісячно суду стороною позивача не надано. Слід зазначити, що наявність довідок, з яких вбачається наявність у дитини хронічних захворювань, не є доказом того, що вказані захворювання потребують щомісячного лікування на суму не менше 2000 грн. та суду не надано медичні висновки з цього приводу, перелік ліків, які постійно необхідні дитині та їх вартість. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи позивач не довела, що вона кожного місяця має нести додаткові витрати, пов`язані з особливими обставинами на утримання дитини в сумі 2000 грн., та з огляду на рівність обох батьків у несенні додаткових витрат на дитину, суд вважає за необхідне стягнути половину додаткових витрати, пов`язаних та понесених факчтино позивачем під час лікуванням дитини в сумі 12206,67 грн. одноразово, відповідно до наданих суду доказів, а в задоволенні вимог про стягнення додаткових витрат щомісячно в сумі 2000 грн. необхідно відмовити, через їх недоведеність. Разом з тим, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що вона не позбавлена права повторно звернутись до суду з аналогічними вимогами з інших підстав, а саме: стягнення додаткових витрат на розвиток здібностей дитини, а також з приводу лікування хронічних захворювань, попередньо зібравши відповідні докази, які б доводили понесення нею додаткових витрат щомісячно на конкретну суму, або необхідності в майбутньому нести такі витрати. В поряду ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір з позовну вимогу, яка підлягає задоволенню в сумі 768 грн. 40 коп.

Outcome: partial