Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

В березні 2014 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до роботодавця [PERSON] і просила поновити її на посаді бармена, стягнути з [PERSON] на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та 5000 грн. відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову посилається на те, що 07 липня 2008 року між нею та ФО-П [PERSON] укладено трудовий договір, який зареєстровано в Старокостянтинівському міськрайонному центрі зайнятості. 22.09.2009 року внесено зміни до трудового договору, відповідно до яких на неї покладено обов'язки по виконанню роботи кухаря-офіціанта та бармена. [INFO] року [PERSON] народила доньку [PERSON] та з того часу знаходилась у відпустці по догляду за дитиною до досягненню нею трьох років, тобто по [INFO] року. З 22 січня 2014 року по 25 лютого 2014 року роботодавцем їй надано чергову відпустку, яку вона не використала в період роботи за 2009-2010 роки. Коли позивачка перебувала у відпустці, то її донька [PERSON] хворіла і лікарською комісією надано висновок, що дитина потребує домашнього догляду. Після того як позивачка звернулась до відповідачки [PERSON] і повідомила їй про необхідність відпустки по догляду за дитиною ще на один рік, [PERSON] запропонувала з?явитись до Старокостянтинівського районного центру зайнятості, щоб поновити, переукласти дію трудового договору. Там позивачці надали бланк договору, який вона підписала. Тоді [PERSON] повідомила, що позивачка звільнена з роботи за власним бажанням. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки у відповідності до ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Обманним шляхом їй було вказано і продиктовано написати у трудовому договорі «за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України». Крім того вважає, що відповідачка повинна відшкодувати їй ще й моральну шкоду, завдану незаконним звільненням та виплатити середній заробіток за вимушений прогул. Незаконним звільненням їй спричинено моральну шкоду, оскільки діями відповідачки грубо порушено її законні права, що призвело до моральних страждань, внаслідок чого погіршився стан її здоров'я, вона втратила нормальні життєві зв'язки. Розмір морального відшкодування оцінює в 5000 грн. В судовому засіданні позивачка подала заяву про збільшення позовних вимог та просила поновити її на посаді кухаря до роботодавця [PERSON] та стягнути з відповідачки на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 лютого 2014 року до дня постановлення рішення суду. Представник відповідачки проти задоволення позову заперечив мотивуючи наступним. При прийнятті та звільненні з роботи [PERSON], процедура була дотримана ФОП [PERSON] Позивачка при поданні позову та в судовому засіданні особисто визнала, що ставила в трудовому договорі від 07.07.2008 р. свій підпис в тому числі і під п. 17, де зазначено, що трудовий договір розірваний сторонами згідно ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням працівника). Щодо вимоги про поновлення на роботі на посаді кухаря, то на сьогоднішній день є чинним (не визнаний судом недійсним) додаток до трудового договору від 07.07.2008 р. № 463 зареєстрованого між ФОП [PERSON] та [PERSON], в якому зазначено посаду працівника - «бармен». Тому поновити працівника на іншій посаді неможливо. Про те, що позивачка звільняється їй було відомо, оскільки вона сама надала трудову книжку для здійснення в ній запису про звільнення, підписала пункт про припинення трудового договору, з'явилась в Старокостянтинівському міськрайонному центрі зайнятості. Всі довідки про хворобу дитини видані вже після звільнення і позивачка до звільнення не зверталась до роботодавця з проханням надати їй неоплачувану відпустку по догляду за дитиною. Заслухавши пояснення представниці позивачки, представника відповідачки, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 07 липня 2008 року між позивачкою та ФО-П [PERSON] укладено трудовий договір, який зареєстровано в Старокостянтинівському міськрайонному центрі зайнятості. 22.09.2009 року внесено зміни до трудового договору, відповідно до яких на позивачку покладено обов'язки по виконанню роботи бармена. [INFO] року [PERSON] народила доньку [PERSON] та з того часу знаходилась у відпустці по догляду за дитиною до досягненню нею трьох років, тобто по [INFO] року. З 22 січня 2014 року по 25 лютого 2014 року роботодавцем їй надано чергову відпустку, яку вона не використала в період роботи за 2009-2010 роки. Відповідно до виданого 24 січня 2014 року ФО-П [PERSON] Наказу № 1, Позивачці надано невикористану відпустку за 2009-2010 роки, з 22 січня 2014 року по 25 лютого 2014 року з послідуючим звільненням за власним бажанням. З яким [PERSON] ознайомлена 05 березня 2014 року і тоді ж вказала, що не погоджується з наказом про звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Представник відповідача не навів причин, викладених у вищенаведеній статті, що підтверджували бажання [PERSON] звільнитись через неможливість працювати. Згідно ч. 2 ст. 38 КЗпП України, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Щодо вимоги [PERSON] про поновлення на посаді кухаря до ПП [PERSON] то вона не підлягає до задоволення, оскільки, як було встановлено в судових засіданнях 22.09.2009 року було внесено зміни до трудового договору №463 від 07.07.2008 року згідно з якими позивач зобов'язалась виконувати роботу бармена З огляду на викладене суд прийшов до висновку, що наказ ФО-П [PERSON] № 1 від 24 січня 2014 року є незаконним та підлягає скасуванню, а [PERSON] поновленню на посаді бармена з 25 лютого 2014 року. Відповідно до положень ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесення рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до п. 8 постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року з наступними змінами та доповненнями, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число робочих відпрацьованих днів. Згідно роз?ясень, даних в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимогу про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов?язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Для проведення розрахунку суд бере заробітну плату за останні повні відпрацьовані позивачкою місяці перед звільненням, тобто за вересень та жовтень 2010 року. Розмір заробітної плати [PERSON] у вересні 2010 року склав 888.0 грн., в жовтні 2010 року - 907,0 грн. За цих два місяці число робочих днів склало: у вересні 22 дні, в жовтні - 21 день. А тому розмір середньоденної заробітної плати складає 41.74 грн. ((888.0 грн. + 907.0 грн: (21 день +22 дні) = 41.74 грн..). [PERSON] було звільнено з роботи 25 лютого 2014 року та поновлено на роботі 29 травня 2014 року, тому кількість робочих днів вимушеного прогулу становить 65 днів (4 дні у лютому +21 день у березні + 22 дні у квітні +18 днів у травні). Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 2713 грн. 10 коп. (41.74 грн. х 65 дні = 2713.10 грн.). Згідно ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв?язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено, що дійсно при незаконному звільнені позивачка зазнала моральних страждань, які виявились у втраті нею нормальних життєвих зв?язків, у додаткових зусиллях для організації свого життя, необхідності в судовому порядку захищати своє порушене право. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості і вважає, що достатньою компенсацією позивачці на відшкодування моральної шкоди буде сума коштів в розмірі 500 грн. Оскільки при зверненні до суду з даним позовом [PERSON] звільнена від сплати судового збору, тому на підставі ст. 88 ЦПК України ці витрати підлягають стягненню з [PERSON] в розмірі 243,60 грн.

Outcome: approved