Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

В березні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди за акт дискримінації права на відкриту інформацію та права на повагу до гідності у формі утиску, в якому просив ухвалити рішення, яким зобовязати Приватне підприємство «[PERSON] Еф Ікс» відшкодувати йому, [PERSON] завдану моральну шкоду в розмірі 800\~000 грн., що завдана актом дискримінації його права на інформацію (ст. 34 ч. 2 Конституції, ст. 5 ч. 1, ст. 21 ч. 4 п. 4, п. 6 Закону України «Про інформацію») та права на повагу до його гідності (ст. 28 ч. 1 Конституції) у формі утиску, що призвів до суттєвого погіршення творчих здібностей потерпілого у формі втрати здатності створювати зображення тюльпанів олійними фарбами; просив розглянути дану позовну заяву без його присутності. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що його сина [PERSON] та ПП «[PERSON] Еф Ікс» в період з 01.07.2012 року по 01.04.2013 року повязували трудові відносини, доказом чого є Угода про нерозголошення від 09.07.2012 року укладена між [PERSON] та ПП «[PERSON] Еф Ікс» в особі директора [PERSON] Після того як 01.04.2013 року [PERSON] звільнився з ПП «[PERSON] Еф Ікс», керівництво цієї ж компанії трудову книжку його сина так і не повернуло. Разом з сином вони склали текст претензії про сплату заборгованості за виконану роботу від 12.06.2013 року. Листом № 26/07-13 від 26.06.2013 року директор ПП «[PERSON] Еф Ікс» [PERSON] надав формальну відповідь (цитується): «Мені невідомо на якому підприємстві ви знаходились з 01.07.2012 р. по 01.04.2013 р., але ви ніколи не працювали на ПП «[PERSON] Еф Ікс», не перебували з ним у трудових або цивільних відносинах». Через те, що лист від 26.06.2013 року суворо суперечить «Угоді про нерозголошення» авторства [PERSON], вони із дружиною звернулись рекомендованим листом із повідомленням від 16.01.2014 р. до директора ПП «[PERSON] Еф Ікс» із п'ятьма питаннями. Але жодної відповіді директор ПП «Глорія ЕФ Ікс» їм не надав. Окрім цього позивач вказує, що ігнорування директором ПП «[PERSON] Еф Ікс» їх 5 питань порушує вимоги ст. 3, 10, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 5, ст. 19 ч. 2, ст. 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права (ООН, 1966 р.), ст. 3, 8, 19, 24, 28, 34 ч. 2, ст. 68 Конституції України, ст. 3 ч. 1 п. 6, ст. 13 ч. 2, ст. 302 ЦК України, ст. 2б, ст. 21 ч. 4 п. 4 Закону України «Про інформацію», ст. 2, 4, 6, 15, 16 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», і є актом дискримінації права громадян на відкриту інформацію. Рекомендованим листом із повідомленням від 25.09.2015 року він звернувся до директора ПП «[PERSON] Еф Ікс» із 10 (десятьма) питаннями. В тексті листа він ясно та чітко заявив про те, що є споживачем продукції ПП «[PERSON] Еф Ікс» у розумінні тексту п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», бо він систематично використовує продукцію ПП «[PERSON] Еф Ікс» для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, користуючись різними джерелами і тому числі і сайтом gloriafх.соm. Ігнорування директором ПП «[PERSON] Еф Ікс» його 10 питань порушує вимоги ст. 3, 10, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 5, ст. 19 ч. 2, ст. 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права (ООН, 1966 р.), ст. 3, 8, 19, 24, 28, ст. 34 ч. 2, ст. 68 Конституції України, ст. 3 ч. 1 п. 6, ст. 13 ч. 2, ст. 302 ЦК України, ст. 20, ст. 21 ч. 4 п. 4, І п. 6 Закону України «Про інформацію», ст. 2, 4, 6, 15, 16 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», і є актом дискримінації права громадянина на відкриту інформацію. Його особисто глибоко ображає демонстративне ігнорування відповідачем вимоги двох громадян про надання відкритої інформації про факти порушення права [PERSON] на заробітну плату. Зухвале ігнорування відповідачем вимог про отримання відповідей на поставлені питання є актом дискримінації, яку вчинив керівник ПП «[PERSON] Еф Ікс» у формі утиску та у вигляді приниження честі та гідності фізичних осіб. Такі дії є образою, тобто умисним приниженням честі та гідності двох осіб, а саме: його позивача [PERSON], а також члена його сім'ї [PERSON] Його сфера професійної діяльності це створення літературних та образотворчих творів (олійні фарби, акварель). Для нього як для особи творчої професії вкрай важливо знаходитись у нормальному психологічному стані. Протиправні діяння відповідача - це лист від 26.06.2013 року, що суворо суперечить «Угоді про нерозголошення» від 09.07.2012 р. та відсутність відповідей на лист від 16.01.2014 року та на лист 25.09.2015 року є актом дискримінації, що вчинив глибоко негативний вплив на нього і з січня 2014 року він втратив здатність до нормальної творчої діяльності, а саме він втратив здатність створювати зображення тюльпанів олійними фарбами, для створення яких необхідні певні умови, а саме: внутрішній спокій та відчуття творчого натхнення. Але протиправні діяння відповідача не дозволяють зосередитись на тюльпанах. А тому він звернувся до суду за захистом своїх прав. У судове засідання позивач не зявився, в прохальній частині позову просив розглянути дану позовну заяву без його присутності. Директор Приватного підприємства «[PERSON] Еф Ікс» [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнав. Зазначив, що [PERSON] ніколи не перебував в трудових відносинах з ПП «[PERSON] Еф Ікс». Повно і всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 ст. 19 Конституції України, передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого\~\~майнового права та інтересу і одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків. В поданому позові позивач доводив той факт, що відповідач завдав йому моральної шкоди. Однак, дане твердження не знайшло свого обєктивного підтвердження в ході розгляду справи, оскільки згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.\~\~ Встановлено, що 16 січня 2014 року [PERSON] разом зі своєю дружиною звернулись рекомендованим листом із повідомленням до директора ПП «[PERSON] Еф Ікс» із 5 (п'ятьма) питаннями, який було вручено адресату 21.01.2014 року. Відповіді на вищевказаний лист, директор ПП «Глорія ЕФ Ікс» не надав. 25 вересня 2015 року [PERSON] рекомендованим листом із повідомленням звернувся до директора ПП «[PERSON] Еф Ікс» із 10 (десятьма) питаннями, який було 30 вересня 2015 року. В тексті листа [PERSON] заявив про те, що є споживачем продукції ПП «[PERSON] Еф Ікс» у розумінні тексту п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», бо він систематично використовує продукцію ПП «[PERSON] Еф Ікс» для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, користуючись різними джерелами і тому числі і сайтом gloriafх.соm. Відповіді на вищевказаний лист, директор ПП «Глорія ЕФ Ікс» не надав. [PERSON] вважає, що ігнорування директором ПП «[PERSON] Еф Ікс» його листів порушує вимоги ст. 3, 10, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 5, ст. 19 ч. 2, ст. 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права (ООН, 1966 р.), ст. 3, 8, 19, 24, 28, ст. 34 ч. 2, ст. 68 Конституції України, ст. 3 ч. 1 п. 6, ст. 13 ч. 2, ст. 302 ЦК України, ст. 20, ст. 21 ч. 4 п. 4, п. 6 Закону України «Про інформацію», ст. 2, 4, 6, 15, 16 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», і є актом дискримінації права громадянина на відкриту інформацію. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях,\~\~яких\~\~фізична\~\~особа\~\~зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої,\~\~членів її сім'ї чи близьких родичів; у\~\~душевних\~\~стражданнях,\~\~яких\~\~фізична\~\~особа\~\~зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;\~\~у\~\~приниженні\~\~честі\~\~та гідності фізичної особи, а також ділової\~\~репутації фізичної або юридичної особи. Згідно із ст. 1167 ЦК України, моральна\~\~шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями,\~\~діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суду необхідно з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] в позовній заяві не надав належних доказів наявності моральної шкоди, та на підтвердження факту заподіяння ПП «[PERSON] Еф Ікс» моральних страждань. Згідно ст.ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», в судовому засіданні необхідно дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Суд не може надати належну правову оцінку позовним вимогам позивача, оскільки останнім, не надано жодного доказу на підтвердження своїх позовних вимог. Позивачем не доведений належними доказами факт завдання йому моральної шкоди, оскільки відповідні процесуальні рішення щодо встановлення вини відповідача відсутні. Крім того, позивачем у позові не зазначено та не надано жодних доказів, яким чином та з яких підстав проявляється дискримінація чи утиск відносно нього зі сторони відповідача. Згідно п. 2 ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», дискримінацією є ситуація, за якої особа або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Відповідно до п. 7 ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», утиск - небажана для особи або групи осіб поведінка, метою або наслідком якої є приниження їх людської гідності за певними ознаками або створення стосовно такої особи чи групи осіб напруженої, ворожої, образливої або зневажливої атмосфери. Проаналізувавши вищезазначені норми права, судом не встановлено жодних критеріїв утиску відносно позивача зі сторони відповідача, тому посилання [PERSON] на акт дискримінації у формі утиску відносно нього суд вважає необґрунтованими. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, суд приходить до висновку про те, що судові витрати підлягають компенсації за рахунок держави, оскільки у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судового збору, відмовлено. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed