Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-16 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, де просить стягнути із [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 20 серпня 2012 року у розмірі 23564,38 грн. та судові витрати у розмірі 2102,00 грн. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що [PERSON] звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву №б/н від 20 серпня 2012 року. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, про що свідчить підпис відповідача у заяві. На підставі вказаного договору, відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування карткового рахунку, яка додана до позову. Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримала кредитну картку. Свої зобов`язання за договором та угодою банк виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Однак, відповідач [PERSON] взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами, належним чином не виконує, що призвело до утворення заборгованості розмір якої, станом на 16 березня 2020 року складає 23564,38 грн. з яких: заборгованість за простроченим тілом кредиту - 14720,96 грн.; заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 - 3615,87 грн.; пеня - 3629,25 грн.; фіксована частина штрафу - 500,00 грн.; процентна складова штрафу - 1098,30 грн. Оскільки відповідач не виконує взятих на себе зобов`язань позивач, із посиланням на ст.ст. 526, 554, 623-625 ЦК України, просить провести стягнення зазначеної суму заборгованості із [PERSON] на свою користь. Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилися. До початку судового засідання, до суду надійшло клопотання від представника АТ КБ «ПриватБанк» Титенко І.С. про розгляд справи без участі представника позивача. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. Відповідач [PERSON] також подала заву про проведення судового засідання без її участі. Позовні вимоги не визнала та просила у їх задовленні відмовити в повному обсязі. У раніше поданому відзиві на позовну заяву від 26 травня 2020 року, відповідач [PERSON] наголошувала на відсутності її підпису на доданих до позову Умовах та правилах надання банківських послуг та Тарифах банку, що не може бути належним доказом її ознайомлення з вказаними документами. Отже вважає, що банк не підтвердив, які конкретно умови були запропоновані їй, як позичальнику, при підписанні заяви-анкети. Крім того, відповідач зазначала, що позивачем не надано жодних первинних документів, які б могли підтвердити отримання нею кредиту, зарахування коштів на картку або наявність заборгованості. Одночасно відповідач вказувала на пропущення позивачем строків позовної давності для звернення до суду. У відповіді на відзив від 01 червня 2020 року №20200529/1120, позивач заперечував доводи відповідача викладені і відзиві на позовну заяву. Зокрема зазначив, що відповідач власним підписом заяві-анкеті підтвердила факт її ознайомлення з Умовах та правилах надання банківських послуг та Тарифах банку. Також позивач просив суд звернути увагу, що отримання кредитних коштів відповідачем підтверджується випискою за договором, що є первинним документом. Суд, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Так, відповідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», уклали кредитний договір у вигляді анкети-заяви №б/н від 20 серпня 2012 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, за умовами якого відповідачу відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт. У заяві [PERSON] своїм підписом висловила згоду з тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами складають договір про надання банківських послуг (а.с. 29). На підтвердження заявлених позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» надано: анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» від 20 серпня 2020 року; розрахунок заборгованості за кредитним договором; витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду»; витяг з умов та правил надання банківських послуг. Із наданої позивачем виписки до договору слідує, що кредитні кошти позичальнику були надані у відповідності до встановленого банком розміру кредитного ліміту, який на протязі використання [PERSON] банківської платіжної картки постійно змінювався та згідно довідки про зміни умови кредитування та обслуговування кредитної картки станом на 31 липня 2017 року був збільшений до 6000 гривень (а.с. 17-27). Одночасно, із вказаної вище виписки за договором, суд вбачає, що відповідач тривалий час активно користувалась наданими їй кредитними коштами, при цьому періодично здійснювала погашення заборгованості на різні суми. Останнє погашення такої заборгованості здійснено відповідачем 26 червням 2018 року, шляхом поповнення готівкою картки в терміналі обслуговування, за адресою: [ADDRESS] , на суму 250 гривень. Зазначена обставина спростовує доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, щодо пропуску позивачем строків позовної давності. Таким чином, суд приходить до висновку, що між сторонами мають місце цивільно-правові відносини із зобов`язального права по кредитному договору. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві-анкеті від 20 серпня 2012 року відсутня умова договору про встановлення базової процентної ставки по кредитному ліміту. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), просив стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 у розмірі 3615,87 грн. Однак незрозуміло який нормативний акт мав на увазі позивач, зазначаючи ст. 625, як підставу нарахування таких відсотків. Якщо на увазі малася стаття 625 Цивільного Кодексу України, то дана стаття має дві частини та передбачає нарахування на прострочене зобов`язання сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розрахунок індексу інфляції та трьох процентів річних має бути представлений окремо від розрахунку заборгованості за кредитним договором, що позивачем зроблено не було. Крім того, пред`являючи вимоги щодо стягнення із відповідача штрафу та пені, позивач посилався на Умови та правила надання банківських послуг, тарифів банку як невід`ємні частини кредитного договору. Разом із тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови кредитування розумів відповідач, був ознайомлений і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. У постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що не підписані Умови та Правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду також указала на мінливість Правил надання банківських послуг ПриватБанку, тому їх не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16 цс 15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. За наведених обставин відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] банк дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Таким чином вимоги позивача про стягнення заборгованості за пенею та штрафами за несвоєчасну сплату кредиту є безпідставними. Одночасно суд вбачає, що із наданого розрахунок заборгованості позивачем некоректно визначено суму заборгованості за тілом кредиту. Так, позивачем штучно розраховано прострочене тіло кредиту на суму 14720,96 гривень через його збільшення за рахунок погашення за рахунок тіла кредиту відсотків в сумі 20203,98 гривень, а також нарахування комісії, страхових платежів за страхування кредитного ліміту, що взагалі не знайшло свого відображення в розрахунку, та включення інших нарахувань за різними процентними ставками (а.с. 7-16). Водночас, проаналізувавши зазначені розрахунки кредитної заборгованості та виписку за договором, суд приходить до висновку, що заборгованість позичальника за тілом, яке банком визначається як прострочене тіло кредиту, перед кредитором відсутня. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити в повному обсязі. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, на підставі статті 141 ЦК України, судові витрати слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного, у відповідності з зазначеними нормами закону і

Outcome: dismissed