Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

В березні 2019 року до суду звернулися [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] з позовом до [PERSON] , треті особи без самостійних вимог - служба у справах дітей Вінницької міської ради, приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Безпалюк Л.С., у якому просили суд визнати недійсним заповіт [PERSON] зареєстрований в реєстрі за №1684 від 24.12.2012 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Безпалюк Л.С. та зареєстрований за номером у спадковому реєстрі №53998918. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] померла бабуся позивачів [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина на квартиру за адресою: [ADDRESS] , що належала померлій на підставі свідоцтва на право власності на житло від 25.12.1997 року. Ще за життя [PERSON] склала заповіт на ім`я [PERSON] від 24.12.2012 року, серії ВТВ №696216, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Безпалюк Л.С. Позивачі до суду із позовом про визнання вказаного заповіту не звертались, оскільки 21.05.2013 року [PERSON] склала заповіт на користь своїх онуків [PERSON] та [PERSON] . Позивач [PERSON] перебувала за кордоном та про існування заповіту від 24.12.2012 року вони дізнались лише із позовної заяви [PERSON] про визнання заповіту від 21.05.2013 року недійсним. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31.05.2017 року по справі №127/11920/16-ц, яке залишено без змін постановою апеляційного суду Вінницької області від 06.06.2018 року, заповіт [PERSON] від 21.05.2013 року визнано недійсним. Заповіт від 24.12.2012 року, складений на ім`я [PERSON] позивачі вважають також недійсним, оскільки існують обставини, які виключають правомірність складання даного заповіту та фактично порушують права позивачів, як спадкоємців другої черги на спадкове майно, так як вони являються онуками спадкодавиці. Крім того, [PERSON] 25.05.2008 року перенесла інсульт, вона страждала гіпертонією, тому стан її здоров`я був нестабільним, вона потребувала постійного стороннього догляду. Весь час до смерті онуки були поруч з бабусею, купували їй ліки, продукти харчування, в подальшому витрати на її поховання також були понесені лише позивачами. Позивачі вказували, що [PERSON] , складаючи заповіт 24.12.2012 року була фізично і психічно не здорова, тому не могла усвідомлювати правильність і наслідки своїх дій, у зв`язку із чим позивачі звернулися до суду з даним позовом (т. 1 а.с. 7-11). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13.06.2019 року було закрито провадження у справі в частині позовних вимог [PERSON] , [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] до [PERSON] , треті особи без самостійних вимог - служба у справах дітей Вінницької міської ради, приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Безпалюк Лариса Сергіївна про визнання заповіту недійсним, оскільки наявне рішення суду, яке набрало законної сили, в частині позовних вимог [PERSON] , [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним (т. 1 а.с. 210). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09.09.2019 року було призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу. На вирішення експертів поставлено такі запитання: Чи могли хвороби [PERSON] , якими вона хворіла у сукупності із впливом лікарських препаратів, негативно вплинути на її свідомість та свободу волевиявлення? -Чи усвідомлювала [PERSON] значення своїх дій, давала їм належну оцінку та керувала ними 24 грудня 2012 року під час складання спірного заповіту? (т. 2 а.с. 57). Постановою Вінницького апеляційного суду від 22.10.2019 року ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 09.09.2019 року скасовано. Клопотання [PERSON] про призначення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи - залишено без розгляду з підстав, що така експертиза вже була проведена, що підтверджується Актом №9 від 05.06.2014 року з тих самих питань, які ставить [PERSON] у заявленому клопотанні (т. 2 а.с. 116-118). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29.11.2019 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третьої особи без самостійних вимог приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Безпалюк Лариса Сергіївна про визнання заповіту недійсним було залишено без розгляду (т. 2 а.с. 170-171). Постановою Вінницького апеляційного суду від 12.03.2020 року ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 29.11.2019 року скасовано і справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (т. 2 а.с. 228-230). Також в подальшому, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24.09.2020 року клопотання [PERSON] про призначення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи - залишено без розгляду (т. 3 а.с. 97-98). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Покоєвич А.О. позовні вимоги підтримав повністю, просив задовольнити їх з підстав, зазначених у позові (т. 1 а.с. 65-69). Представник відповідача [PERSON] - адвокат Семенюк І.В. позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову в зв`язку з його безпідставністю та необгрунтованістю, з мотивів викладених у відзиві на позов (т. 1 а.с. 92-104, а.с. 141-153). Крім того, просив застосувати строки позовної давності, про що в матеріалах справи міститься письмова заява (т. 1 а.с. 167-170, т. 3 а.с. 9). Третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Безпалюк Л.С. в судове засідання не з`явилася, у письмових запереченнях, наданих суду, просила розглянути справу в її відсутність, позовні вимоги не визнала, просила в задоволенні позову відмовити з мотивів, викладених у письмових запереченнях (т. 1 а.с. 108, а.с. 164-166, т. 3 а.с. 15). Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , про що 24.05.2013 року складено відповідний актовий запис №1419 та підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області 24.05.2013 року (т. 1 а.с. 12). Позивач [PERSON] є рідною онукою померлої [PERSON] (т. 1 а.с. 17, 18), що не заперечується сторонами. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на спадкове майно, яке належало померлій на праві приватної власності на підставі свідоцтва на право власності на житло від 25.12.1997 року, виданого виконкомом Вінницької міської ради згідно рішення №1351 від 25.12.1997 року, зокрема, на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , (т. 1 а.с. 13). За життя, а саме 24.12.2012 року, [PERSON] було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Безпалюк Л.С. та зареєстрований в реєстрі за №1684, зі змісту якого вбачається, що [PERSON] , народилася [INFO] в м. Вінниці, місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій, діючи добровільно без будь-якого примушення, як фізичного так і морального насильства чи погроз та попередньо ознайомлена з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів, на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: всю належну їй на праві особистої приватної власності квартиру номер [ADDRESS] , а також речі домашнього користування та вжитку заповіла [PERSON] , [INFO] . У даному заповіті [PERSON] власноручно зазначила (дослівно): «Текст заповіту прочитано мною [PERSON] особисто уголос, його зміст та умови відповідають дійсним моїм намірам» та поставлений особистий підпис. Також в тексті заповіту зазначено, що в зв`язку з похилим віком та хворобою ніг заповідача і на її прохання, цей заповіт посвідчено в неї вдома за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 14-15). Крім того, померлою [PERSON] було складено ще один заповіт від 21.05.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Євстратовою О.О. та зареєстрований в реєстрі за №445, згідно якого [PERSON] розуміючи значення своїх дій, добровільно, без всякого насильства, примусу, як фізичного так і морального, на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: все належне їй майно, на яке матиме право на момент своєї смерті, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, заповіла в рівних часках кожному: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . На прохання заповідача та у зв`язку з похилим віком заповіт складено о 12. год. 45 хв. удома за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з неможливістю особисто прочитати заповіт вголос та підписати його через похилий вік та фізичні вади рук на особисте прохання та за дорученням заповідача у присутності останньої текст заповіту було прочитано вголос свідками [PERSON] , [PERSON] та підписано [PERSON] , тобто невісткою померлої, про що зазначено у заповіті (т. 1 а.с. 16). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27.11.2014 року по цивільній справі №127/18305/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , що діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] , за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача Служби у справах дітей Вінницької міської ради про визнання заповіту недійсним та за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] , що діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, визнано недійсним заповіт від 21 травня 2013 року, укладений від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , а в задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним заповіту від 24.12.2012 року відмовлено (т. 1 а.с. 226-232). У своєму рішенні суд взяв до уваги акт №9 посмертної судово-психіатричної експертизи від 05.06.2014 року, складений КЗ «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І.Ющенка» у рамках цивільної справи №127/18305/13-ц, з якого вбачається, що на момент підписання заповіту від 24.12.2012 року [PERSON] на хронічне душевне захворювання не страждала, а виявляла органічний розлад особистості змішаного (судинного, атеросклеротичного) ґенезу. За своїм психічним станом [PERSON] на час складання заповіту від 24.12.2012 року могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Дати відповідь на запитання щодо того, чи хворіла [PERSON] на психічне захворювання на час підписання заповіту від 21.05.2013 р., не є можливим (т. 1 а.с. 171-181, т. 2 а.с. 1-12). Суд в рішенні вказав: «Висновком експертизи підтверджено, що зустрічний позов про визнання заповіту [PERSON] від 24.12.2012 року не підлягає задоволенню, оскільки на момент підписання вказаного заповіту [PERSON] на хронічне душевне захворювання не страждала, за своїм психічним станом на час його складання могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Будь-яких інших доказів, що могли б свідчити про зворотнє, або іншим чином доводили недійсність вказаного заповіту суду не надано». Вказане рішення Вінницького міського суду Вінницької області було залишено без змін відповідно до ухвали апеляційного суду Вінницької області від 19.01.2015 року (т. 1 а.с. 233-235). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.04.2015 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.11.2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 19.01.2015 року в частині позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , що діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] , за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача Служби у справах дітей Вінницької міської ради про визнання заповіту недійсним скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т.1 а.с. 157-162, 237-241). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31.05.2017 року, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 06.06.2018 року, по цивільній справі №127/11920/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , за участю третіх осіб: Служби у справа дітей Вінницької міської ради, Приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Євстратової О.О., про визнання заповіту недійсним, визнано недійсним заповіт від 21.05.2013 року, укладений [PERSON] , [INFO] , відносно [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Євстратовою О. О., який зареєстрований в реєстрі за номером 445 (т. 1 а.с.33-40, 182-189). У даних рішеннях вказано, що позивачем доведено позовні вимоги, так як факт не усвідомлення [PERSON] значення своїх дій на час складання заповіту 21.05.2013 року та відсутністю можливості керувати ними, підтверджена висновком судово-психіатричного експерта №32 від 18.01.2017 року та іншими доказами, наданими позивачем (т. 1 а.с. 191-198). Із висновку судово-психіатричного експерта №32 від 18.01.2017 року, складеного Київським міським Центром судово-психіатричної експертизи вбачається, що [PERSON] на час складання нею заповіту від 21.05.2013 року страждала на органічне ураження головного мозку судинного ґенезу (гіпертонічна хвороба, церебральний атеросклероз дисциркуляторна енцефалопатія, повторні гострі порушення мозкового кровообігу) з вираженим психоорганічним синдромом. [PERSON] за своїм психічним станом у даний період не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (т. 2 а.с. 13-19). Крім того, відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №17ц від 10.05.2018 року, проведеної відповідно до ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 29.11.2017 року, складеного комунальним закладом Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання», [PERSON] станом на 21.05.2013 року страждала на судинну (мультінфарктну F01.1 за міжнародною класифікацією хвороб 10 перегляду) деменцію і за своїм психічним станом не могла 21.05.2013 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не могла усвідомлювати та прогнозувати їх наслідки (т. 1 а.с. 191-198, т. 2 а.с. 21-28). Як вбачається із матеріалів спадкової справи №622/2013 р. (т. 3 а.с. 27-58), наданих Першою вінницькою державною нотаріальною конторою, що із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулися: відповідач по справі [PERSON] - 17.06.2013 року та [PERSON] - 20.06.2013 року. Позивач по справі [PERSON] із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталася. Інших осіб, які б звернулись з подібними заявами не матеріали спадкової справи не містять. Постановою Першої вінницької державної нотаріальної контори від 22.10.2018 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлої [INFO] [PERSON] з підстав, що [PERSON] не подала заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини та не пред`явила жодних доказів фактичного прийняття спадщини (т. 2 а.с. 49). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09.11.2018 року, виданого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Дишкант М.В. на підставі заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Безпалюк Л.С. 24.12.2012 року, спадкоємцем майна [PERSON] є [PERSON] . Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається із квартири під номером [ADDRESS] (т. 1 а.с. 199, т. 2 а.с. 29). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.11.2018 року [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , внесено запис про право власності №28835815 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом (т. 1 а.с. 200, т. 2 а.с. 30). Відповідно довідки №12145, виданої 12.11.2018 року ТОВ «ЖЕО», особовий рахунок на квартиру за адресою: [ADDRESS] відкрито на ім`я [PERSON] (т. 1 а.с. 201, т. 2 а.с. 31). Також рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01.06.2020 року по справі №127/1142/20 у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Безпалюк Лариси Сергіївни, про визнання заповіту недійсним - відмовлено (т. 3 а.с. 61-67). Постановою Вінницького апеляційного суду від 15.09.2020 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01.06.2020 року скасовано. У задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Безпалюк Лариси Сергіївни, про визнання заповіту недійсним - відмовлено (т. 3 а.с. 87-91). Відповідно до ч. 1 ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Законодавець визначив пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом, зазначивши у ч. 2 ст. 1223 ЦК України, що спадкування за законом має місце лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також неохоплення заповітом всієї спадщини. Як вказано у ч.ч. 1, 2 ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Загальні вимоги до форми заповіту визначені статтею 1247 ЦК України. Вони полягають у тому, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу. Згідно із ч.ч. 1, 2 статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. При тлумаченні статті 1257 ЦК України необхідно враховувати положення статей § 2 «Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону» Глави 16 «Правочини» ЦК України. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 09.10.2019 року по справі №401/3244/17, провадження №61-43620св18, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.. Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно п. 16 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Звертаючись до суду з позовом у цій справі, позивач [PERSON] посилалася на те, що під час підписання заповіту від 24.12.2012 року [PERSON] була як фізично так і психічно не здорова, вона не усвідомлювала значення своїх дій та їх наслідки. Відповідно до статті 78, частини першої статті 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на те, що [PERSON] під час підписання заповіту від 24.12.2012 року не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, що вплинуло на її волевиявлення. Лише в разі встановлення цих обставин, норми ч. 1 ст. 215 та ст. 203 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Згідно із ч.ч. 4, 5 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановленні. Відповідно до акта №9 посмертної судово-психіатричної експертизи від 05.06.2014 року, який складений КЗ «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І.Ющенка» у рамках цивільної справи №127/18305/13-ц, вбачається, що на момент підписання заповіту від 24.12.2012 року [PERSON] на хронічне душевне захворювання не страждала, а виявляла органічний розлад особистості змішаного (судинного, атеросклеротичного) ґенезу. За своїм психічним станом [PERSON] на час складання заповіту від 24.12.2012 року могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Дати відповідь на запитання щодо того, чи хворіла [PERSON] на психічне захворювання на час підписання заповіту від 21.05.2013 р., не є можливим (т. 1 а.с. 171-181, т. 2 а.с. 1-12), що спростовує доводи позивача про те, що [PERSON] на момент підписання заповіту від 24.12.2012 року не усвідомлювала своїх дій. Варте уваги і те, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31.05.2017 року, яке набуло законної сили, на час складання іншого заповіту від 21.05.2013 року [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що підтверджено висновком судово-психіатричного експерта №32 від 18.01.2017 року, а тому суд визнав цей заповіт недійсним. Крім того, надані суду позивачем чеки понесених витрат на поховання та лікування (т. 1 а.с. 41-50) в підтвердження, що позивачем здійснювався догляд за спадкодавцем [PERSON] , надавалась допомога під час хвороби не є підставою для визнання заповіту недійсним з підстав, передбачених ст. 203, 215 ЦК України. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що оскаржуваний заповіт вчинявся [PERSON] саме у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, тобто не доведено обставини, на які посилалася позивач [PERSON] як на підставу своїх вимог. Також, звертаючись з позовом до суду позивач зазначала, що заповіт складений на користь відповідача [PERSON] її бабцею [PERSON] , яка не розуміла значення своїх дій, порушує її право як спадкоємця другої черги. Відповідно до ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивач [PERSON] є онукою спадкодавиці, тому помилковим є твердження позивача, що вона є спадкоємицею другої черги. Позивачка [PERSON] могла бути спадкоємицею за правом представлення відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України, в якій вказується, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. В даному випадку батько позивачки, який був би спадкоємцем після смерті своєї матері (бабці позивачки), помер раніше [PERSON] . Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ЦК України). Як вбачається із матеріалів спадкової справи №622/2013 р. (т. 3 а.с. 27-58), наданих Першою вінницькою державною нотаріальною конторою, що із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулися: [PERSON] - 17.06.2013 року та [PERSON] - 20.06.2013 року. Позивач по справі [PERSON] із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталася. Інших осіб, які б звернулись з подібними заявами матеріали спадкової справи не містять. Оскільки позивач [PERSON] не подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини протягом шестимісячного строку з дня відкриття спадщини, тому згідно ч. 1 ст. 1271 ЦК України вважається такою, що не прийняла спадщину після смерті бабці, оскільки відсутні законні обставини (підстави) та докази, які б підтверджували це. Крім того, позивачка [PERSON] з позовом до суду (в порядку передбаченому ч. 3 ст. 1272 ЦК України) про визначення їй додаткового строку, достатнім для подання нею заяви про прийняття спадщини, не зверталась. Твердження позивачки [PERSON] , що вона є спадкоємцем другої черги, виключає приналежність [PERSON] до четвертої черги спадкоємців за законом, до якої включаються особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Позивачка [PERSON] не надала доказів, що вона проживала постійно з спадкодавцем, а отже, не вважається такою, що прийняла спадщину (ч. 3 ст. 1268 ЦК України). На підставі викладеного суд вважає, що [PERSON] не прийняла спадщину, не набула статусу спадкоємця після смерті бабусі, а отже її права не порушуються, а від так у неї відсутнє право вимоги про визнання недійсним заповіту. З огляду на викладене, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Представник відповідача адвокат Семенюк І.В. подав заяву про сплив строку позовної давності до позовних вимог. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Враховуючи встановлені фактичні обставини справи на надані сторонами докази, суд не бере до уваги посилання представника відповідача - адвоката Семенюка І.В. на застосування до вказаного спору строків позовної давності з огляду на правову позицію, висловлену Верховним Судом у постанові від 22.05.2018 року по справі №369/6892/15-ц, провадження №14-96цс18, відповідно до якої позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. В ході судового розгляду даної справи не знайшли підтвердження належними доказами доводи позивача [PERSON] щодо недійсності заповіту [PERSON] від 24.12.2012 року та порушення прав позивача під час вчинення даного правочину. Отже, строки позовної давності не можуть бути застосовані у даному випадку, оскільки позовні вимоги [PERSON] необгрунтовані та не доведені. Згідно ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають і покладаються на нього. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed