Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2017 року, посилаючись на його незаконність, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Апеляційний суд, вивчивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, вважає оскаржуване рішення незаконним, таким, що повинне бути скасованим з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Матеріалами справи встановлено, що 21 березня 2008 року між позивачем та відповідачкою був укладений договір позики, за яким остання взяла у позивача суму 6000 доларів США, які зобов'язалася повернути не пізніше 21 травня 2008 року, однак зобов'язання не виконала, борг не повернула. В обґрунтування позовних вимог надав розписку, згідно якої 21 березня 2008 року відповідачка отримала від позивача в позику грошові кошті в розмірі 6000 доларів США, які зобов'язалася повернути не пізніше 21 травня 2008 року. На підставі ст.ст. 1046?1047, 1049, 1050 ЦК позивач просив стягнути з відповідачки станом на 05 липня 2016 року загальну суму - 330 643,54грн. з врахуванням ст. 625 ЦК : основну суму боргу, яка в еквіваленті на гривню складає 148 894,93 грн., 3 % річних від простроченої суми - 36 297.72грн., процентів на рівні облікової ставки Національного банку України з часу 22.03.2008.- 145 450.89грн. Факт отримання грошової суми в позику відповідачка не оспорювала, однак, посилаючись на те, що за домовленістю з позивачем вона погашала позику за рахунок отриманої нею орендної плати за землю, для чого передала позивачеві документи на її земельний пай, вважала його вимоги безпідставними, крім того, просила суд застосувати позовну давність, оскільки з 21 травня 2008 року пройшло більше трьох років. Прийшовши до висновку, що з 22 травня 2008 року до часу звернення позивача з позовом до суду - 01 грудня 2016 року пройшло більше 8 років, суд 1-ї інстанції вважав, що є підстави для застосування позовної давності та відмовив у задоволенні позову. З таким висновком не можна погодитись, оскільки він зроблений без повного з'ясування усих обставин справи та не відповідає вимогам закону. У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу за весь час прострочення. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж саму грошових коштів (суму позики). Як вбачається із матеріалів справи, в тому числі, із апеляційної скарги, позивач дійсно визнав, що за домовленістю з відповідачкою він отримував належну [PERSON] орендну плату за надану нею в оренду належну їй земельну ділянку (пай), однак при цьому визнав лише грошову суму 7 000грн., а не весь борг. В свою чергу, відповідачка це твердження не спростувала, зі свого боку письмові докази щодо виплати нею певної суми боргу не надала, на виклики апеляційного суду за вказаною нею самою адресою не з'являлась, а в разі зміни адреси, вимоги ст. 77 ч.1 ЦПКУ - щодо обов'язку повідомити суд про зміну місця проживання.,- не виконала, а тому є підстави для врахування тверджень позивача про отримання ним 7 000грн. в рахунок боргу. За таких обставин, та, враховуючи визнання позивачем факту отримання боргових сум упродовж декількох років (за його твердженнями це 6 років), категоричний висновок суду про пропуск ним строку позовної давності, який є підставою для відмови у позові, - є помилковим. Разом з тим, твердження позивача, що саме на протязі шести років, тобто по 2014-й рік, він отримував грошові суми в якості повернення боргу, нічим не підтверджені. Наведені обставини., з одного боку, відповідно до ст. 264 ЦК України, давали підстави міськрайонному суду для висновку про переривання позивачем строку позовної давності після дати 22 травня 2008 року, а, з іншого, враховуючи заяву відповідачки про застосування строку давності та відсутність даних про останній 2014-й рік отримання позивачем боргової суми, - вирішити питання про задоволення позову в рамках трьох років, починаючи з 01.12.2013 року по день звернення з позовом - 01.12.2016року, тобто за три роки назад. Однак, судом 1-ї інстанції зазначені обставини були залишені без з'ясування та відповідної оцінки, а тому зроблені невірні, не у відповідності до вимог закону, висновки. Викладене свідчить про незаконність та необґрунтованість рішення. Відповідно до правил ст. 309 ч. пп.1,3,4 ЦПКУ воно повинне бути скасованим, а новим рішенням позовні вимоги частково задоволені наступним чином. За визначенням позивача на час його звернення до суду боргова сума у гривнях складала 148 894,93грн., від якої повинна бути відмінусована отримана ним сума 7 000грн., що дорівнює 141 894грн., на підставі ст.625 ЦК- 3% річних від останньої суми складає 12 782 грн. Таким чином, загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідачки складає 154 676,00 грн. Крім того, на підставі ст.88 ЦПКУ з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 546,76 грн.

Outcome: partial