Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-07 00:00:00

В березні 2015 р. [PERSON] звернулась з вищезазначеним позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] та просила суд визнати недійсними договір позики та розписку від 13.10.2013 р. Позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що зазначені документи, які укладені між гр. [PERSON] та гр. [PERSON] було укладено фіктивно з метою обтяження спільного майна подружжя. На підтвердження своєї правової позицій позивачка надала фотографії будинку з сайту premium-cotteg.dp.ua, копію Декларації про готовність обєкта до експлуатації від 27.12.2013 р. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала просила задовольнити, представник позивача [PERSON] який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 25.04.2016 року та повноваження якого судом перевірені, позовні вимоги також підтримав, просив суд задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності та повноваження якого судом перевірені, в судовому засіданні, проти позову заперечував, просив відмовити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності та повноваження якого судом перевірені, проти позову також заперечував, просив відмовити у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та заперечення представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.10.2013 р. між відповідачами [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошей на придбання земельної ділянки та домоволодіння з подальшою передачею їх в заставу. За цим договором позики [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в розмірі 250\~000 (двісті пятдесят тисяч) доларів США. Також, [PERSON] 15.10.2013 р. була складена відповідна розписка про одержання грошей в розмірі 250 000 (двісті пятдесят тисяч) доларів США. За умовами п.п. 1, 2 договору позики, [PERSON] передав, а [PERSON] - прийняв у власність 250\~000 (двісті пятдесят тисяч) доларів США, що еквівалентно 1\~997 500 грн. за офіційним курсом НБУ на момент отримання. Позика за договором надавалась з метою придбання [PERSON] земельної ділянки та незавершеного будівництвом домоволодіння в селищі Дослідному, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області по пров. Полігонний, 1. Суму позики в повному обсязі Позичальник зобов'язався повернути Позикодавцеві готівкою в строк до 15 жовтня 2014 року. До 15.10.2014 р. заборгованість за Договором позики [PERSON] погашена не була, що стало причиною звернення [PERSON] в грудні 2014 р. до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості та звернення стягнення на нерухоме майно (справа № 2-175/5700/14-ц, провадження № 2/175/2194/14 знаходиться в провадженні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області). Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Згідно з ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства у встановлений строк. Відповідно до ст.ст. 6, 626, 627, 629 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог діючого законодавства, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Ухвалою суду від 15.06.2015 р. у справі було призначено комплексну судово-технічну та судово-почеркознавчу експертизи проведення якої доручено Дніпропетровському науково-дослідному інституту судових експертиз. Відповідно до Висновку № 2982/2983-15 судової почеркознавчої та технічної експертизи документів №175/1200/15-ц (провадження № 2/175/487/15) від 20.10.2015 р. встановлено, що підпис від імені [PERSON] в графі «Позичальник» договору позики грошей на придбання земельної ділянки та домоволодіння з подальшою передачею їх в заставу від 15.10.2013 р. укладений між [PERSON] та [PERSON], - виконаний самим [PERSON]. На інші поставлені судом питання експерти не змогли надати відповідь у звязку із відсутністю в ДніпроНДІСЕ фахівців з даного виду досліджень, а також необхідного обладнання. Ухвалою суду від 30.11.2015 р. у справі було призначено судово-почеркознавчу експертизу проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз. Відповідно до Висновку експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів від 25.04.2016 р. № 23632-23635/15-34 КНДІСЕ Записи і підписи у досліджуваному договорі позики грошей на придбання земельної ділянки та домоволодіння з подальшою передачею їх в заставу, датованому 15.10.2013 р. та розписці від імені [PERSON] виконані кульковими ручками, спорядженими пастами синього та сірого кольорів; Друкований текст у договорі позики грошей на придбання земельної ділянки та домоволодіння з подальшою передачею їх в заставу, датованому 15.10.2013 р. виконані з використанням друкуючого пристрою зі струминним кольоровим способом друку. На досліджуванні документи договір позики грошей на придбання земельної ділянки та домоволодіння з подальшою передачею їх в заставу, датованому 15.10.2013 р., - здійснювався вплив сторонніх факторів, не властивих для звичайних умов зберігання документів, що не виключає штучного зістарювання їх реквізитів; Відповісти на питання ухвали, а саме: «Чи відповідає дата складання розписки та укладення договору позики даті 15 жовтня 2013 року?», «Чи можливо, що дата складання розписки та укладення договору позики була пізніше у грудні 2014 року?», - не видається можливим у звязку з тим, що на досліджувані документи здійснювався вплив сторонніх факторів, на властивих для звичайних умов зберігання документів, що не виключає штучного зістарювання їх реквізитів. Відповідно до ч. 3. ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінивши висновки судових експертиз за правилами ст. 212 ЦПК України, суд не знайшов обставин, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність висновків чи суперечливість їх іншим матеріалам справи, а тому суд приймає їх до уваги при постановленні даного рішення у справі. Відповідно до письмової розписки про часткове повернення позики [PERSON] в період часу з березня 2016 р. по червень 2016 р. [PERSON] повернув йому частково за договором позики грошові кошти в загальному розмірі 5000 (пять тисяч) доларів США, що в черговий раз підтверджує наявність у сторін договору позики відповідних правовідносин. З огляду на викладене, оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження відсутності та фіктивності боргових зобов'язань [PERSON] перед [PERSON] за договором позики та розпискою від 15.10.2013 р. Крім того, позивач не є стороною оскаржуваного договору, а будь-яких доказів на підтвердження того, що її права чи інтереси порушено, суду не надано. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). На підставі викладеного,

Outcome: approved