Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-11 00:00:00

В березні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, в обґрунтування якого вказав, що 18.04.2015 року [PERSON] позичив у нього грошові кошти в сумі 2000 доларів США, які зобов'язувався повністю повернути до 30.04.2015 року, про що власноручно написав письмову розписку. Проте, у встановлений в розписці строк 30.04.2015 року [PERSON] взятих на себе зобов'язань не виконав та суму позики до цього часу йому не повернув. На його неодноразові звернення до відповідача з проханням про повернення позики, останній реагує відмовками а саме: «на днях розрахуюся», «до кінця місяця поверну». З метою досудового врегулювання спору 23.01.2018 року ним було направлено відповідачу вимогу про повернення позики протягом п'яти днів з моменту отримання вказаної вимоги. Вимогу про повернення позики відповідач отрима 31.01.2018 року, однак проігнорував її, що стало підставою звернення до суду за захистом своїх прав. Заборгованість відповідача станом на 02.03.2018 року по курсу НБУ становить 53338,99 грн., також з відповідача підлягають стягненню 3% річних за період з 01.05.2015 року по 02.03.2018 року (2000 доларів США х 0,03 / 365 дн. х 1038 дн. = 170,63 доларів США). Враховуючи вищевикладене, загальний розмір заборгованості відповідача станом на день подачі позову складає грошову суму у розмірі 57889,61 грн. Тому позивач просить позов задоволити та стягнути з відповідача на його користь 57889,61 грн. та судові витрати по справі. В судове засідання позивач та його представник не з'явилися, подали заяву про розгляд справи у їх відсутності. Крім того, повідомили, що станом на 12.06.2018 року боржник [PERSON] частково розрахувався, а саме: сплатив 19000 грн., в зв'язку з чим сума, що підлягає стягненню становить 38889,61 грн. Відповідач в судове засідання не з'явився надав суду заяву в якій вказав, що позов визнає та станом на 27.04.2018 року повернув борг в сумі 10000 грн. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов слід задоволити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 18.04.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого [PERSON] позичив у [PERSON] 2000 доларів США і зобовязувався повернути їх до 30.04.2015 року. Факт отримання грошових коштів [PERSON] підтверджується письмовою розпискою останнього від 18.04.2015 року. Стаття 526 Цивільного кодексу України визначає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Заст.1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Розписка, підписана відповідачем, є саме таким документом. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Як передбачено ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Слід зазначити, що згідно ч.1 ст.192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Частиною третьою статті 533 ЦК України визначено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Відповідно до п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» згідно з частиною першою статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Також слід зазначити, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях. Відповідно до розрахунку 3% річних від простроченої суми боргу 53338,59 грн. за період 01.05.2015 року по 02.03.2018 року, тобто за 1038 днів, становить 4550,62 грн. Проте, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача заборгованості за договором позики в еквіваленті до національної валюти України - гривні по курсу НБУ станом на день ухвалення рішення та 3% річних від простроченої суми за період 01.05.2015 року по 02.03.2018 року. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором позики від 18.04.2015 року в сумі 34338,99 грн., та 3% річних в сумі 4550,62 грн., а всього 38889,61 грн. При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та враховує положення ч.1 ст.142 ЦПК України, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв'язку з викладеним, поверненню позивачу з державного бюджету підлягають 352,40 гривень судового збору, а також стягненню з відповідача на користь позивача 352,40 гривень судового збору. Згідно положень ч.3 ст.7 Закону «Про судовий збір» повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики. На підставі викладеного та

Outcome: partial