Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

В березні 2020 року позивач звернувся до суду з позовною до [PERSON] , [PERSON] , Адвоката Кондракова Віталія Вячеславовича, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Одеса-Медіа» про захист честі, гідності та ділової репутації. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2020 року відкрито провадження та призначено розгляд справи проводити в загальному позовному провадженні. 27.03.2020 року від позивача на електрону адресу суду надійшла заява про визнання явки відповідачів обов`язковою. 27.03.2020 року від позивача на електронну адресу суду надійшла заява про виклик свідка. 27.03.2020 року від позивача на електронну адресу суду надійшла заява позивача про огляд веб-сайтів за їх місцезнаходженням. 30.03.2020 року від позивача до суду надійшла заява про огляд веб-сайтів за їх місцезнаходженням. 30.03.2020 року від позивача до суду надійшла заява про виклик свідка. 30.03.2020 року від позивача надійшло клопотання про визнання явки відповідачів обов`язковою. 09.06.2020 року від позивача до суду надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог. 09.06.2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. 13.07.2020 року від позивача до суду надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог. 14.07.2020 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив [PERSON] . 06.10.2020 року від позивача до суду надійшли письмові пояснення. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2020 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду. 08.10.2020 року на електронну адресу суду надійшла заява про відвід судді. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2020 року заяву про відвід повернуто заявнику без розгляду. 22.12.2020 року від третьої особи ТОВ «Одеса Медіа» надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника ТОВ «Одеса Медіа». 27.01.2021 від позивача до суду надійшла заява про затвердження мирової угоди. 10.02.2021 року від позивача до суду надійшла заява про затвердження мирової угоди. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2021 року затверджено мирову угоду, укладену 10 лютого 2021 року між позивачем [PERSON] , та відповідачами [PERSON] та [PERSON] , які є сторонами в рамках цивільної справи № 522/3447/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Адвоката Кондракова Віталія Вячеславовича, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Одеса-Медіа» про захист честі, гідності та ділової репутації та закрито провадження по цивільній справі № 522/3447/20 в частині вимог [PERSON] до [PERSON] , Адвоката Кондракова Віталія Вячеславовича, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Одеса-Медіа» про захист честі, гідності та ділової репутації. В подальшому розгляд справи продовжується в частині вимог [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. 10.03.2021 року від [PERSON] надійшли пояснення на цивільний позов про захист честі, гідності та ділової репутації. У судове засідання призначене на 01 червня 2021 року з`явились представник позивача [PERSON] та представник відповідача [PERSON] . Представник позивача наполягав на задоволенні позову, представник відповідача заперечував проти задоволення позову. Заслухавши позиції сторін, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступних висновків. Позовом по справі встановлений предмет спору та доказування, який охоплює відповідні правовідносини. Так, позивач звертається з позовною заявою якою просить суд зобов`язати [PERSON] протягом п`яти календарних днів з дня набрання судовим рішенням законної сили, шляхом розміщення на веб - сайті Відповідача 1 або на іншому веб-сайті, спростувати: -інформацію, викладену в статті «Суворовская прокуратура Одесси саботирует рассмотрение дела о мошенничестве?», а саме: «Прокуратура своими действиями нарушает закон и саботирует расследование дела о мошенничестве, в рамках которого у людей било украдено 60 млн гривен. Если принять во внимание эти факти, то напрашивается вивод, что возможно вторая сторона, у которой єсть достаточно средств, затягивает дело с помощью подкупа сотрудников правоохранительних органов.»; -інформацію, викладену в статті «Неспокойная Бессарабия: жители Новоселовки собираются наведаться «в гости» к компаньонам Киссе», а саме: «Свою очередь, компаньони [PERSON] распоряжались средствами по собственному усмотрению.»; -інформацію, викладену в статті «Одесские антикоррупционеры рассказали об афере с СПК «Яровской» стоимостью 50 млн грн», а саме: «а со стороны двух учредителей - депутат Одесского областного совета [PERSON] , помощник народного депутата [PERSON] и его юрист [PERSON] », «В этом нет ничего удивительного, так как за подозреваемыми стояли покровители [PERSON] , [PERSON] и [PERSON] , которая до , недавнего времени владела 50% акций предприятия». Позивач вказує, що інформація поширена відповідачем [PERSON] є такою, що порушує особисті немайнові права позивача: порочать честь, гідність та ділову репутацію, у зв`язку з чим підлягають спростуванню. Таким чином, суд встановлює, що позивач звернувся до суду з позовом про захист гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до статей 28, 68 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно зі статтями 94, 277 ЦК України, частиною четвертою статті 32 Конституції України кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибіроку Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передавання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку, доведення до хочаб однієї особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі. Відповідно до ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Аналізуючи інформацію, викладену в статті «Суворовская прокуратура Одесси саботирует рассмотрение дела о мошенничестве?», а саме: «Прокуратура своими действиями нарушает закон и саботирует расследование дела о мошенничестве, в рамках которого у людей било украдено 60 млн гривен. Если принять во внимание эти факти, то напрашивается вивод, что возможно вторая сторона, у которой єсть достаточно средств, затягивает дело с помощью подкупа сотрудников правоохранительних органов.» суд зазначає, що за текстом вказаної статті не вбачається, що вказана інформація стосується особисто позивача. Так за текстом всієї статті в цілому, а також в частині яка вказана як цитата [PERSON] відсутнє прізвище та ім`я позивача. Доказів, що вказана інформація стосується саме позивача не доведено належними доказами та не обґрунтовано. У законодавстві робиться чітке розмежування між інформацією фактичного характеру, яка має бути доведена, й оціночними судженнями, які не підлягають доведенню і спростуванню (статті 47-1 Закону України «Про інформацію»). Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Частиною 1 статті 200 ЦК України передбачено, що інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Згідно частини 2 статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема: критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема: гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. У пункті 19 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. За приписами ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Питання про визначення ствердження як факту або оціночного судження знаходиться у сфері свободи розсуду національного суду. Європейський Суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу на необхідність розмежування твердження про факти та оціночні судження, підкреслюючи, що слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції (справа «Лінгенс проти Австрії», рішення від 08 липня 1986 року, п.46). Розвиваючи ці положення у справі «Ліндон, Очаковські-Лоран та Жулі проти Франції», Європейський суд з прав людини нагадав, що для того, щоб оцінити виправданість оспорюваного висловлювання, необхідно провести різницю між твердженнями про факти і оціночні судження. У той час як реальність фактів може бути продемонстрована, правдивість оціночних суджень не може бути предметом доведення. Вимогу довести правдивість оціночного судження неможливо виконати, це порушує саме право на вільне вираження думки, яке є найважливішим елементом права, гарантованого ст.10 Конвенції. Класифікація висловлювання як твердження про факт або оціночного судження являє собою питання, яке перш за все знаходиться в рамках свободи розсуду національних органів влади, зокрема національних судів. Однак навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, воно повинно бути підтримано достатньою фактичною підставою, за відсутності якої воно буде визнано таким, що виходить за належні рамки (справа «Ліндон, Очаковські та Жулі проти Франції», рішення від 22 жовтня 2007 року, п.55). Так судом встановлено, що за текстом даної статі зазначено «Прокуратура своими действиями нарушает закон и саботирует расследование дела о мошенничестве, в рамках которого у людей било украдено 60 млн гривен. Если принять во внимание эти факти, то напрашивается вивод, что возможно вторая сторона, у которой єсть достаточно средств, затягивает дело с помощью подкупа сотрудников правоохранительних органов.» що на переконання суду не є констатацією що містять фактичні дані, а є лише висловленим припущенням, що не може бути доведеним та обґрунтованим як так, що порушує честь, гідність та ділову репутацію. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов пред`явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону про пресу ( 2782-12 ) редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. У разі, коли редакція друкованого засобу масової інформації не має статусу юридичної особи, належним відповідачем є юридична особа, структурним підрозділом якої є редакція. Якщо редакція не є структурним підрозділом юридичної особи, то належним відповідачем виступає засновник друкованого засобу масової інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації. Таким чином, матеріалами справи встановлено, що зазначена інформація яку позивач вважає недостовірною та просить спростувати розміщена на інтернет ресурсі за посиланням: [INFO] . Згідно матеріалів справи [PERSON] не є власником зазначеного Інтернет ресурсу, більш того, він не є автором матеріалу, в якому міститься інформація , що на думку Позивача принижує його честь, гідність та ділову репутацію. На думку суду важливим є той факт, що [PERSON] виступає у всіх зазначених статтях як особа яка нібито надає інформацію в форматі інтерв`ю. Стаття 10 Конвенції захищає право журналістів розголошувати інформацію, яка становить громадський інтерес, за умови, що вони діють сумлінно та використовують перевірену фактичну базу; та надають «достовірну та точну» інформацію, як того вимагає журналістська етика (справи від 22 жовтня 2007 «Lindon, Otchakovsky Laurens and July v. France» року та від 19 червня 2003 року «Pedersen and Baadsgaard v. Denmark»). Повідомлення новин, засноване на інтерв`ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства» (справа від 26 листопада 1991 року «The Observer and The Guardian v. The United Kingdom»). У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у поширенні висловлювань інших осіб суттєво заважали пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин. Законодавство надає журналістам імунітет від цивільної відповідальності за дослівне відтворення матеріалу. Суд звертає увагу на те, що це положення у загальному плані відповідає його підходу до свободи журналістів поширювати висловлювання, зроблені іншими (справи від 23 вересня 1994 року «Jersild v. Denmark» та від 29 березня 2001 року «Thoma v. Luxembourg»). Слід зауважити, що стилістично та граматично висловлювання відповідача у всіх статтях не оформлені як пряма мова. За таких обставин, позивачем не доведено, що зазначена інформація яка відображена у статтях з посиланням на висловлювання відповідача є дослівним відображенням його висловлювань, а не є перетвореною інтерпретацією автора статті. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК) ( 1618-15 ). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК ( 1618-15 ) в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації. Під час здійснення правосуддя у цивільних справах суд першої інстанції, неухильно дотримуючись норм матеріального та процесуального права, повинен забезпечити їх справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Правильне визначення складу сторін у справі є запорукою ухвалення законного і справедливого судового рішення. При цьому пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. Вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи. Якщо позов пред`явлений не всіма особами, яким належить таке право, суд не вправі залучати таких осіб до участі у справі як співпозивачів, оскільки згідно з принципом диспозитивності особа, якій належить право вимоги, розпоряджається своїми правами на власний розсуд. При пред`явленні позову до не до всіх відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому. При цьому за клопотанням позивача у випадку неможливості розгляду справи без участі співвідповідача чи співвідповідачів у зв`язку з характером спірних правовідносин (наприклад під ча розгляду справ про захист гідності, честі та ділової репутації за участю засобів масової інформації) суд залучає його чи їх до участі у справі. При цьому неналежна сторона у цивільному процесі - це особа, стосовно якої судом встановлено, що вона не є ймовірним суб`єктом тих прав, свобод, законних інтересів чи юридичних обов`язків, щодо яких суд повинен ухвалити рішення, і у зв`язку з цим проведено її заміну або ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову. Аналізуючи зазначені норми права, роз`яснення Верховного Суду України та практику Європейського суду з прав людини, зазначені вище обставини справи, що мають для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, надані сторонами у справі, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed