Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-05 00:00:00

АТ «Державний ощадний банк України» (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі Відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування якого вказав, що відповідно до Договору про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки №2584965 від 17.04.2015 року Відповідачу відкрито рахунок для здійснення платіжних операцій з лімітом кредиту у розмірі 19000 грн. зі сплатою 24% річних за користування кредитом, а у разі перевищення витратного ліміту-35% річних. Згідно з п. 4.4. договору відповідач зобов`язана щомісячно не пізніше 25 числа сплачувати за кредитом всі платежі, передбачені договором. Відповідача свої зобов`язання не виконала у зв`язку із чим станом на 29 вересня 2020 року утворилась заборгованості за кредитом, яка складає 19058,10 грн., з яких: заборгованість по кредиту 18352,23 грн.; заборгованість за розрахунково-касове обслуговування 147,85 грн.; 3% річних на суму простроченого кредиту 516,15 грн.; 3% річних на суму нарахованих та несплачених процентів 11,19 грн.; втрати від інфляції на суму простроченого кредиту 18,87 грн.; втрати від інфляції на суму нарахованих та несплачених процентів 11,81 грн. При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (ст. 625 ЦК України) та проценти за позикою (ст. 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу. Вказана правова позиція була викладена у постановах Верховного Суду України у справах № 6-49 цс12, 6-100 цс14, № 6-113цс14 від 01 квітня 2014 року. Вказує, що безпідставним у даному випадку є і застосування\~ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції»\~до відносин зі стягнення нарахованих на суму заборгованості витрат в порядку\~ст. 625 ЦК України, зважаючи, що за своєю правовою природою названі нарахування не є неустойкою (пенею чи штрафом). Просив стягнути вказану заборгованість та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2102 грн. Згідно ст.81 ЦПК України - \~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Докази\~подаються сторонами\~та іншими\~учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.3, 4 ст. 12, ч.1, 2 ст.13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. Ухвалу суду від 04.11.2020 р. про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі відповідачу направлено за визначеною адресою та визначено строк для подання відзиву на позовну заяву. У визначений строк відповідач відзив на позовну заяву не подав, доказів на спростування вимог, що викладені в позовній заяві в порядку ст. 83 ЦПК України суду не надав. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представник позивача у судове засідання не з`явився, але ним у позовній заяві зазначено про розгляд справи у його відсутності, задоволення позову, крім того представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась без поважних причин, хоча про час, місце та дату розгляду справи було повідомлено двічі належним чином замовною кореспонденцією та шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті судової влади України, про причини неявки суд не повідомила, відзив не подала. Приймаючи до уваги думку представника позивача, який не заперечував проти заочного вирішення справи, суд ухвалив рішення про заочний розгляд справи відповідно до положень ст. ст. 280-283 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши докази, дійшов висновку про таке. Судом установлено, що 17 квітня 2015 року між ПАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є Позивач та [PERSON] укладений договір № 2584965 про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки, поточний рахунок № [NUMBER] (валюта\~гривня України), платіжна картка типу MasterCard Debit Standard (а.с.4-5). Також, між ПАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є Позивач, та [PERSON] укладений додатковий договір № 1 до договору № 2584965 про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки, у якому розділ 1 «Предмет договору п. 1.1» викладений в наступній редакції: поточний рахунок № [NUMBER] (валюта\~гривня України) на умовах тарифного пакету «Зарплатний», платіжна картка типу MasterCard Standard Debit UZ, банк встановлює кредит у сумі 19000 грн., строк дії кредиту на відповідний період дії платіжної картки. Процентна ставка є фіксованою 24% річних і сплачуються щомісячно. Процентна ставка за несанкціонованим овердрафтом 35% річних. Щомісячна плата за обслуговування невикористаною частини встановленого кредиту 0,5 % процентів. Процентна ставка за користування кредитом протягом Грейс - періоду 0,001% річних (а.с.6). Згідно з п. 4.4. додаткового договору № 1 відповідач зобов`язана щомісячно не пізніше 25 числа сплачувати за кредитом всі платежі, передбачені договором. Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 29 вересня 2020 року загальна сума заборгованості [PERSON] за кредитом складає 19058,10 грн., з яких: заборгованість по кредиту 18352,23 грн.; заборгованість за розрахунково-касове обслуговування 147,85 грн.; 3% річних на суму простроченого кредиту 516,15 грн.; 3% річних на суму нарахованих та несплачених процентів 11,19 грн.; втрати від інфляції на суму простроченого кредиту 18,87 грн.; втрати від інфляції на суму нарахованих та несплачених процентів 11,81 грн. Предметом спору (зміст спірних правовідносин) у справі є стягнення заборгованості за кредитним договором. Представлені суду докази відповідають замісту статей\~77,\~80 ЦПК України\~щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення. Проводячи оцінку аргументів сторін, які ґрунтуються на поданих доказах, суд приходить до висновку, що у своїй сукупності вони вказують на наявність підстав для захисту прав позивача, оскільки у позасудовому порядку відповідач добровільно не погасив заборгованість за кредитним договором. Щодо порушеного права та ким воно порушено, то суд виходить з того, що права позивача порушені відповідачем, який не виконує умови кредитного договору, та вони підлягають захисту у заявлений спосіб. Відповідно до\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно зі\~ст. 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. ст.\~525,\~526,\~530 ЦК України\~зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у установлені договором строки. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна умов договору не допускається. Згідно зі\~ст. 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.2 ст.612 ЦК України) На підставі викладеного та враховуючи, що [PERSON] неналежним чином не виконує зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість, суд приходить до висновку, що банк має право вимагати повернення всієї суми кредиту, тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню. Статтею 1050 ЦК України\~передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Частиною 2\~статті 625 ЦК України\~передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому згідно з положеннями пунктів 3.1. та 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» від 17.12.2013 № 14, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою\~статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Так, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин положення частини першої\~статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», оскільки є безпідставними та зводяться до неправильного розуміння правової природи відповідальності, передбаченої\~статтею 625 ЦК України, оскільки в розумінні цивільного законодавства зазначені нарахування не є неустойкою, а входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання та виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами. Отже, зважаючи на суму боргу, строк виникнення зобов`язання, розрахунок позивача, період нарахування, дату виникнення прострочення, інші обставини справи, вимоги про стягнення 3% річних на суму простроченого кредиту 516,15 грн., 3% річних на суму нарахованих та несплачених процентів 11,19 грн., втрати від інфляції на суму простроченого кредиту 18,87 грн., втрати від інфляції на суму нарахованих та несплачених процентів 11,81 грн. є правомірними та підлягають задоволенню. Вирішуючи вимогу позивача щодо стягнення заборгованості з комісії за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 147,85 грн., суд виходить з наступного. За положеннями абзацу 3 частини четвертої\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Такий правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017року по справі № 6-2071цс16. Також, Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 вказав, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Отже, враховуючи наведені правові висновки, у задоволенні цих вимог слід відмовити, з тих підстав, що вони є необґрунтованими, оскільки банк не мав права встановлювати до кредитного договору комісію за розрахунково-касове обслуговування, за дії, які банк вчиняє на власну користь, з огляду на те, що отримує прибуток у вигляді відсотків за користування кредитними коштами, а також з метою встановлення правовідносин між ним та боржником. Така умова договору є нікчемною та не потребує визнанню недійсною. Таким чином, суд приходить до висновку, що з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» слід стягнути заборгованість в сумі 18910,25 грн., задовольнивши частково позовні вимоги. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з частковим задоволенням позову суд стягує з відповідача\~\~на користь позивача судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог 18910,25/190,58=99%, а саме судовий збір\~\~(2102*99%=2080,98) в розмірі 2080 грн. 98 коп.

Outcome: partial