Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-14 00:00:00

В березні 2018 року відкрите провадження у справі за позовом [PERSON], в якій, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 12.10.2018 року, вона просила: 1) поновити пропущені строки позовної давності; 2) визнати недійсним кредитний договір № KICVGA00000004 від 21.02.2008 року укладений між нею та ЗАТ «Приватбанк»; 3) визнати недійсним додатковий договір № 1 від 30.10.2008 року до кредитного договору № KICVGA00000004 від 21.02.2008 року укладений між нею та ЗАТ «Приватбанк»; 4) застосувати до кредитного договору № KICVGA00000004 від 21.02.2008 року укладеного між нею та ЗАТ «Приватбанк». Свої вимоги обґрунтовувала тим, при укладенні спірного договору банком не дотримано вимог закону, не надано їй, як споживачу, усю необхідну та достатню інформацію щодо умов кредитування, не проведена переддоговірна робота, отримана нею інформація щодо умов кредитування недостатня для здійснення свідомого вибору запропонованих послуг, зазначена в спірному договорі плата за користування кредитними коштами не відповідає дійсному розміру, є приховано завищеною, має місце приховування реальної процентної ставки, їй не надано детального розпису вартості кредиту, всієї необхідної інформації щодо сукупної вартості кредиту перед укладанням договору, не попереджено про валютні ризики, розрахунок суми щомісячного ануїтентного платежу не вірно вирахувано банком, розмір щомісячного платежу за кредитом суттєво різниться із висновком експертизи, спірним договором передбачено одночасне стягнення штрафу та пені, що суперечить закону, розмір пені є завищеним, в договорі передбачений ряд комісій та плати за послуги банку, які він вчиняє на свою користь, фактичний розмір отриманих коштів менше ніж передбачений договором та банк нав'язав їй послуги із страхування. Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» заперечувало проти позову. Свої заперечення обґрунтовувало тим, що зобов'язання за кредитним договором ним виконані в повному обсязі, в свою чергу [PERSON] грошові кошти надані їй не повернула, позов нею поданий з пропуском строків позовної давності та є намаганням уникнути відповідальності та виконання взятих на себе зобов'язань. Перед укладанням договору банком надано [PERSON] всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є підписання сторонами кредитного договору. В договорі прописана валюта кредитування, відсоткова ставка, винагороди, розмір платежу, відповідальність, права та обов'язки сторін договору та багато іншого. Тобто, ознайомившись з умовами кредитування до підписання договору, звіривши їх із положеннями договору, позивач отримав повну інформацію про умови кредитування та власноруч підписав кредитний договір. Таким чином, банк не ввів в оману [PERSON] Звинувачення щодо можливості банку розірвати договір в будь-який момент на свій розсуд в односторонньому порядку є безпідставними, адже умовами договору чітко прописано події, які передують прийняттю кредитором рішення про припинення або зміну договору. Рішенням суду у 2016 році стягнуто заборгованість за кредитним договором, під час розгляду справи [PERSON] визнала частково заборгованість та яке ані вона, ані фінансовий поручитель [PERSON] не оскаржували. Для розгляду справи судом призначались судові засідання. 24.04.2018 року підготовче засідання відкладене за клопотанням представника відповідача 07.06.2018 року в підготовчому засіданні оголошено перерву, за клопотанням представника позивача. 11.07.2018 року підготовче засідання відкладене за клопотанням представника позивача. 09.08.2018 року закрите підготовче провадження. 12.10.2018 року розгляд справи по суті відкладений на іншу дату, за клопотанням представника відповідача, який просив надати час для ознайомлення із заявою про уточнення позовних вимог. 15.11.2018 року суд заслухав вступне слово представників позивача та відповідача, дослідив матеріали справи та видалився до нарадчої кімнати. Із пояснень представників позивача та відповідача, письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, суд встановив, що 06.02.2008 року [PERSON] звернулась до ЗАТ «Приватбанк» із анкетою-заявою, в якій просила банк надати їй кредит на покращення житлових умов. 21.02.2008 року між нею та ЗАТ «Приватбанк» укладений кредитний договір № KICVGA00000004 (далі - кредитний договір), за яким банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти у розмірі 133 952,45 доларів США на наступні цілі: у розмірі 105 000 доларів США на покращення житлових умов, а також 28 952,45 доларів США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 2 % від суми кредиту у момент надання кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу на строк з 21.02.2008 року до 21.02.2028 року, з періодом сплати щомісячних платежів з 14 по 20 число кожного місяця. Згідно аб. 2 п. 8.1 кредитного договору погашення заборгованості за ним (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється щомісячно у період сплати у сумі згідно Графіку погашення кредиту. Відповідно до Графіку погашення кредиту [PERSON] мала сплачувати банку щомісячно ануїтентні платежі в розмірі 1 204,32 долари США, що складаються із нарахованої плати за резервування, відсотків, частини тіла кредиту. 21.02.2008 року між [PERSON] та ЗАТ «Приватбанк» укладений договір поруки № KICVGA00000004/Р, за яким він поручився перед банком за виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором. 30.10.2008 року додатковим договором № 1 до Кредитного договору № KICVGA00000004 від 21.02.2008 року внесено зміни, а саме збільшено відсоткову ставку за користування кредиту до 1,22 % на місяць та визначено, що погашення заборгованості за ним (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється щомісячно у сумі 1 400,58 доларів США, яка включає заборгованість за кредитом, відсотками та винагородою. Згідно ордеру розпорядження про надання кредиту KICVGA00000004, заяви на видачу готівки № 1 від 21.02.2008 року [PERSON] надано грошові кошти за кредитним договором в розмірі 105 000 доларів США (т. 1 а.с. - 71). Відповідно до меморіальних ордерів (т. 1 а.с. - 95-250, т. 2 а.с. - 1-175) [PERSON] виконувала умови договору по сплаті заборгованості за кредитним договором. В зв'язку із порушенням умов кредитного договору банк звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із позовом про стягнення заборгованості із [PERSON], [PERSON]. За результатами розгляду справи ухвалене рішення, за яким стягнуто із [PERSON], [PERSON] солідарно на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованості за Кредитним договором в сумі 98 774,67 доларів США, що за офіційним курсом НБУ (1 долар США: 22,41 грн.) складає 2 213 540,35 грн., 35 646,02 грн. пені та комісії, всього 2 249 186,37 грн. Дане рішення сторонами не оскаржувались та набрало законної сили. 18.01.2018 року [PERSON] надано консультацію в якій їй запропоновано звернутись до банку із роз'ясненнями щодо умов підписаних нею договорів і в разі необхідності до суду за захистом своїх прав, оскільки при їх укладенні порушено норми чинного законодавства. 21.03.2018 року [PERSON] звернулась до суду із позовом про визнання кредитного договору недійсним. При вирішенні спору суд виходить із наступного. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦПК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною першою ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частино першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Отже, при вирішенні спору щодо визнання правочину недійсним, суд має перевірити відповідність змісту правочину вимогам закону, обсяг дієздатності особи, яка його укладала, чи було волевиявлення учасника правочину вільним, чи відповідало волевиявлення учасника правочину його внутрішній волі, чи вчинений правочин в належній формі та чи спрямований він на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Дана норма передбачає два шляхи спростування презумпції: визнання неправомірності, а отже і недійсності правочину прямим приписом закону; визнання неправомірності, а отже, і недійсності правочину судом. Тягар доказування у таких випадках несе сторона, яка оспорює правомірність правочину. Судом встановлено, що [PERSON] в позові скаржилась на те, що при укладенні спірного договору банком не дотримано вимог закону, не надано їй, як споживачу, усю необхідну та достатню інформацію щодо умов кредитування, не проведена переддоговірна робота, отримана нею інформація щодо умов кредитування недостатня для здійснення свідомого вибору запропонованих послуг, зазначена в спірному договорі плата за користування кредитними коштами не відповідає дійсному розміру, є приховано завищеною, має місце приховування реальної процентної ставки, їй не надано детального розпису вартості кредиту, всієї необхідної інформації щодо сукупної вартості кредиту перед укладанням договору, не попереджено про валютні ризики, розрахунок суми щомісячного ануїтентного платежу не вірно вирахувано банком, розмір щомісячного платежу за кредитом суттєво різниться із висновком експертизи, спірним договором передбачено одночасне стягнення штрафу та пені, що суперечить закону, розмір пені є завищеним, в договорі передбачений ряд комісій та плати за послуги банку, які він вчиняє на свою користь, фактичний розмір отриманих коштів менше ніж передбачений договором та банк нав'язав їй послуги із страхування. Банк заперечував проти позову, на підставах викладених у відзиві. Надаючи оцінку вказаному, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно до п. 23 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час укладення договору) споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно до аб. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час укладення договору) у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. Суд зазначає, що спірні правочини укладені у письмовій формі, містять положення щодо розміру кредиту, дату його видачі, розмір річної відсоткової ставки, право дострокового повернення кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту. Отже, посилання позивача в частині того, що кредитний договір та додатковий договір до нього не містить всіх необхідних для споживчих кредитів умов визначених законом є безпідставні. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час укладення договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Вимоги зазначеної статті не передбачали обов'язку банку надати детальний розпис сукупної вартості кредиту в окремому документі (правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29.08.2018 року, справа № 307/828/16-ц). Тобто, банки повинні надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту або в кредитному договорі, або додатку до нього (правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.01.2018 року, справа № 308/15879/14-ц). Суд зазначає, що в матеріалах справи міститься додаток № 1 (а.с. - 23), який відповідно до п. 8.9 кредитного договору є його невід'ємною частиною, в ньому містяться відомості про мету кредиту детальний розпис сукупної вартості кредиту, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, реальна відсоткова ставка та інші відомості, які має повідомити банк перед укладенням споживчих кредитних договорів. Отже, посилання позивача в частині того, що їй не надано інформації щодо детального розпису сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютного подорожчання кредиту та інших відомостей передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час укладення договору) нечесна підприємницька практика включає: будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Відповідно до аб. 2 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час укладення договору) підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Суд зазначає, що саме позивач звернулась до банку із заявою про отримання кредиту - 06.02.2008 року, рішення про її кредитування банком прийняте - 18.02.2008 року, а кредитний договір укладений - 21.02.2008 року. Тобто, з моменту її звернення до банку до укладення договору минуло п'ятнадцять днів. Суд вважає, що це достатній час щоб зважено підійти до прийняття рішення з приводу укладення/неукладення кредитного договору. Доказів вчинення на позивача тиску з боку працівників банку або інших дій спрямованих на примушування її укласти кредитний договір матеріали справи не містять. В свою чергу, вона протягом значного проміжку часу виконувала зобов'язання за спірними правочинами, а при розгляді судом справи про стягнення з неї заборгованості за ними вона не ставила під сумнів їх дійсність. Отже, у суду немає підстав стверджувати, що укладення спірних договорів не відповідало внутрішній волі позивача, а підпис під договорами здійснений під впливом, тиском або через введення в оману з боку працівників банку. Таким чином, в цій частині аргументи позивача слід відхилити, як такі що не доведені та не ґрунтуються на вимогах закону. Посилання позивача на висновок експерта № 65 від 05.02.2018 року суд відхиляє, оскільки при визначенні розміру ануїтентних платежів та визнанні їх такими, що не відповідають базовим умовам кредитного договору, експерт врахував лише суму відсотків за кредитним договором та заборгованість за тілом кредиту, тоді як згідно додатку до кредитного договору (а.с. - 25) до його складу входять нарахована плата за резервування, нараховані відсотки та заборгованість за тілом кредиту. В свою чергу, при визначенні того, що графік погашення кредиту не відповідає умовам кредитного договору, оскільки процентна ставка при щомісячному платежу у розмірі 1 204,32 долари США становить 12,7%, експерт не врахував, що грошові кошти, які має сплатити позивач за відсотками знаходиться в окремій графі графіку, а сума 1 204,32 долари США, з якої він вираховував відсоткову ставку складається із плати за резервування, нарахованих відсотків та заборгованості за тілом кредиту. Згідно із ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до вимог ст. 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом ст. 524 ЦК України грошовим визнається зобов'язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Загальні положення виконання грошового зобов'язання закріплені у ст. 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Суд зазначає, що законом не заборонено укладати договори, в яких засобом платежу визначено іноземну валюту. Загальновідомим є факт, що в разі знецінення національної валюти розмір зобов'язань в гривневому еквіваленті може суттєво зрости. Позивач при укладенні кредитного договору мав це розуміти та як встановлено судом вільно погодився на такі умови. Отже, посилання позивача в частині того, що банк укладаючи з нею кредитний договір в іноземній валюті отримує додатковий прихований дохід від конвертації валюти суд відхиляє. Відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах зокрема положення, згідно з якими: передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки Згідно ч. 1-2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року № 6-80цс12 та від 25 вересня 2013 року № 6-80цс13). Суд зазначає, що умови спірних договорів містять положення про сплату винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2 %, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % від суми залишку за кредитом. Вони призводять до зміни у витратах позичальника, що є порушенням п. 3 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Отже, посилання позивача в частині незаконності включення до умов договору положень про його зобов'язання сплачувати винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 2 %, винагороду за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % від суми залишку за кредитом суд приймає та вважає такими, що ґрунтуються на законі. В свою чергу, у відзиві банк заявив про застосування до вимог позивача позовної давності. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно ч. 4 ст. 267 сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Згідно із частиною 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ст. 236 ЦК України). Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у ч. 1 ст. 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-75цс15 від 03.02.2016 року). Суд зазначає, що позивач є стороною кредитного договору та додаткового договору до нього, які містять оспорювані умови про сплату винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2 %, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % від суми залишку за кредитом, тобто обізнаний щодо змісту кредитного договору з моменту його вчинення, а тому перебіг трирічного строку позовної давності за вимогами до кредитного договору - почався 21.02.2008 року й закінчився 21.02.2011 року, а за вимогами до додаткового договору до кредитного договору - почався 30.10.2008 року й закінчився 30.10.2011 року, тоді як з позовом вона звернулась - 21.03.2018 року, тобто з пропуском трьохрічного строку позовної давності, що має наслідком відмову у задоволенні позову в цій частині на підставі частини 4 ст. 267 ЦК України. Підстав для поновлення строку позовної давності в зв'язку із тим, що про порушення свого права позивач дізналась в січні 2018 року суд відхиляє, оскільки вона могла звернутися до експерта для аналізу умов договору та адвоката за консультацією починаючи з 21.02.2008 року, з моменту закінчення строку позовної давності за даним позовом до її звернення до суду минуло більше семи років, цей час є значним, а наведена нею підстава для поновлення строку позовної давності не може бути визнано поважною. Суд не залишає поза увагою доводи позивача про надмірний розмір пені та нав'язування укладення договору страхування та зазначає, що вважає їх безпідставними, оскільки згідно ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. В свою чергу, доводи про те, що в умовах договору містяться положення про подвійну відповідальність та, що їй не видано всієї суми кредиту не є підставами для визнання договору недійсним, оскільки стосуються виконання договору та в разі їх обґрунтованості можуть стати підставою для відмови в позові про стягнення заборгованості. Отже, за викладених обставин суд вважає за необхідне позов залишити без задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed