Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

В березні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначала, що вона на підставі договору дарування є власником житлового будинку [ADDRESS], зареєстрована та проживає за цією адресою. В будинку в якості членів сім'ї власника також зареєстровані відповідачі по справі, які з 2010 року за місцем реєстрації без поважних причин не проживають та не бажають в подальшому користуватися житловим приміщенням, витрати по утриманню житла не несуть, в будинку відсутні їх особисті речі, проте останні не знялися з реєстрації з місця попереднього проживання. В зв'язку з цим [PERSON] на підставі положень ст. 405 ЦК України просила визнати [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування належним їй житловим приміщенням. В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилася, проте через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи без її участі, свої вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, проте надали суду заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги визнають повністю. Суд вважав можливим розглядати справу без участі сторін, оскільки матеріали справи містять всі необхідні відомості про їх права та взаємовідносини. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до висновку про можливість застосування наслідків визнання відповідачами позову, що передбачені ст. 174 ЦПК України, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. При цьому судом встановлено, що позивачка на підставі нотаріально посвідченого договору дарування є власником житлового будинку [ADDRESS], зареєстрована та проживає за цією адресою. В будинку в якості членів сім'ї власника також зареєстровані [PERSON] та [PERSON]. Проте відповідачі за місцем реєстрації з 2010 року без поважних причин не проживають та не бажають в подальшому користуватися житловим приміщенням, витрати по утриманню житла не несуть, в будинку відсутні їх особисті речі, проте останні не знялися з реєстрації з місця попереднього проживання. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (дружина, діти, батьки власника, інші особи, якщо вони постійно проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Житловий кодекс України не містить норм щодо підстав та порядку визнання члена сім'ї власника житла (в тому числі колишнього) таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Проте такі підстави та порядок визначені нормами Цивільного кодексу України, які регулюють правовідносини припинення сервітуту. Зокрема, положеннями ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідачі за місцем реєстрації без поважних причин не проживають понад встановлений законом річний строк, між сторонами відсутня домовленість щодо іншого порядку користування житлом або інших строків збереження житлового приміщення. За такого, враховуючи встановлені обставини, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved