Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

В березні 2014 року позивач по справі звернувся в Рівненський міський суд Рівненської області з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа на стороні позивача ДВС м.Рівне про відновлення становища, що існувало до порушення, в якому зазначає, про те, що на підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 травня 2011 року по цивільній справі №2-697/11, яке набрало законної сили, з [PERSON] на її користь стягнено 199 500 грн. 00 коп. боргу з позики та 1 820 грн. 00 коп. судових витрат. Разом з тим, зазначає, що ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 10 серпня 2011 року по цивільній справі №2-5140/11 [PERSON] було неправомірно переведено на себе право власності на 1/2 частку належну [PERSON] в квартирі [ADDRESS] та зареєстровано право власності на дану частку на неї. Вважає, що ні мирова угода, ні вказана ухвала суду не є передбаченою законом підставою набуття права власності та належним документом на підставі якого могло б бути здійснено державну реєстрацію такого права власності, а частка у вказаній квартирі була набута [PERSON] без належних на те правових підстав, у зв'язку з чим, просить визнати безпідставно набутим майном 1/2 частку вказаної вище квартири відчуженої [PERSON] на імя [PERSON], відновивши становище, яке існувало до порушення, шляхом відновлення державної реєстрації права власності [PERSON] на вказану частку. Представник позивача по справі - адвокат [PERSON] під час судового розгляду справи заявлені [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що ні мирова угода, ні ухвала суду про визнання такої мирової угоди не є передбаченими законами України правовими підставами набуття права власності на нерухоме майно, а судове рішення за загальним правилом не є підставою виникнення права власності. Разом з тим, вказав, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації разом із заявою, зазначив, що мирова угода та ухвала про її визнання такими документами не є. Пославшись на положення ст.92 Конституції України, ст.ст.11,1212,1213 ЦК України, п.1-6) ч.1 ст.19 Закону України №1952-IV «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно» просив задоволити заявленні позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідачів - адвокат [PERSON] позовні вимоги по справі не визнав, просив у їх задоволенні відмовити у зв'язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю. В обґрунтування своїх заперечень на заявлені позовні вимоги пояснив суду, що позивачем по справі було обрано неналежний спосіб захисту, а положення статтей 1212 та 1213 ЦК України не підлягають застосуванню до наявних між сторонами по справі правовідносин. Одночасно зазначив, що реєстрація права власності [PERSON] на нерухоме майно - частку в спірній квартирі було здійснено з дотриманням порядку встановленого законодавством України та на підставі належних правовстановлюючих документів, а тому просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - ДВС м.Рівне, належним чином повідомлені про дату та час судового розгляду звернулись до суду з письмовою заявою, в якій зазначили, що в них на розгляді відсутнє виконавче провадження, стягувачем по якому є повивач по справі, а боржником - відповідач [PERSON], просили суд проводити розгляд даної справи за їх відсутності їх. Суд, дослідивши матеріали даної цивільної справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши наявні докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа на стороні позивача ДВС м.Рівне про відновлення становища, що існувало до порушення, не підлягають задоволенню з огляду на наступне: Відповідно до положень ст.ст.10,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом було встановлено, що 01 травня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, оформлений у вигляді розписки, згідно з умовами якого [PERSON] позичив у останньої грошові кошти в розмірі 160 000 гривень 00 коп. строком на два роки, а у разі неповернення коштів в обумовлений час, зобов'язався передати у власність [PERSON] належну йому ? частку квартири [ADDRESS] ( а.с.65) У зв'язку з невиконанням [PERSON] обов'язків по зазначеному вище договорі позики, [PERSON] звернулась до суду з позовом про припинення права власності у зв'язку із зверненням стягнення на майно за зобов'язаннями власника. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 10 серпня 2011 року по цивільній справі №2-5140/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності у зв'язку із зверненням стягнення на майно за зобов'язаннями власника, яка досліджувалась судом, було затверджено мирову угоду, укладену між сторонами по справі, згідно з умовами якої за [PERSON] було визнано право власності на 1/2 частку в квартирі [ADDRESS], належну [PERSON]( а.с.20) Вказана ухвала суду першої інстанції на даний час набула законної сили, що слідує з дослідженої судом Ухвали Апеляційного суду Рівненської області від 10 листопада 2011 року по справі №22-2118, якою в задоволенні апеляційної скарги [PERSON] було відмовлено. ( а.с. 22) Разом з тим, Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 червня 2012 року по цивільні справі №2-4627/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання правочину недійсним, яке досліджувалось судом, в задоволенні позовним вимог та визнанні недійсним договору позики, укладеному 01 травня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було відмовлено.( а.с. 42-43). Вказане судове рішення було залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 04 вересня 2012 року по провадженню №22-ц1790/1582/2012, яка досліджувалась судом.( а.с.44-46) З огляду на зазначене та беручи до уваги, що відповідно до положень частини 6 статті 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, суд відхиляє твердження позивача по справі про те, що [PERSON] та [PERSON] зініціювали між собою штучний судовий спір про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів та вважає такі твердження безпідставним та необґрунтованими. Відповідно до вимог частини 2 статті 41 Конституції України, норми якої згідно з статтею 8 мають найвищу юридичну силу та є нормами прямої дії, право власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно з положеннями статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність права власності не встановлена законом. Відповідно до положень частини 5 статті 11 ЦК України у випадках встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Згідно з вимогами частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України, а також згідно до вимогами пункту 9 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду. Таким чином, суд приходить до висновку, що законом не встановлено прямої заборони на набуття права власності на майно, в тому числі нерухоме, на підставі судового рішення. Частиною 1 статті 208 ЦК України визначено, що судові рішення викладаються у формах ухвали та рішення. Разом з тим, згідно з вимогами статті 175 ЦПК України до ухвалення судового рішення у зв'язку з укладенням сторонами мирової угоди, право на вчинення якої надається їм згідно із законом, суд роз'яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення право на укладення якої мають сторони по справі та у разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі, одночасно закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що законом не передбачено прямої заборони виникнення права власності на підставі ухвали суду про визнання мирової угоди та закриття провадження у справі, оскільки така є судовим рішенням та обов'язкова для виконання. На даний час, судове рішення на підставі якого виникло право власності - Ухвала Рівненського міського суду Рівненської області від 10 серпня 2011 року по цивільній справі №2-5140/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності у зв'язку із зверненням стягнення на майно за зобов'язаннями власника, як було встановлено судом, про що зазначалось вище, у встановленому законом порядку скасована не була, а тому така ухвала набула законної сили та є законною підставою виникнення права власності [PERSON] на 1/2 частку в квартирі [ADDRESS] Разом з тим, Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст..316, 317, 319, 321 ЦК України). Згідно з вимогами пункту 2 частини 1 стаття 3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Об'єктом права власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Згідно з положеннями статті вимог частини 1 статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, а відповідно до статті 319 ЦК України Права власника житлового будинку, квартири ви значені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК Української РСР та передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК. Судом досліджено Ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2013 року по справі №2а/1770/4451/2012 за позовом [PERSON] до КП «Рівненське МБТІ», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON], про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності, яка залишена без змін, Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2013 року по справі за апеляційною скаргою [PERSON], тобто набула законної сили. Зі змісту досліджених судових рішень слідує, державна реєстрація права власності на 1/2 частку частку в квартирі [ADDRESS], яка була здійснена [PERSON] на даний час у встановленому законом порядку не визнана незаконною та скасована не була.( а.с. 55-57, 58-60) Таким чином, суд приходить до висновку про те, що жодних підстав, передбачених положеннями Конституції України та законами, які б підлягали застосуванню у ситуації, що склалась та стали законною підставою для позбавлення права власності [PERSON] на 1/2 частку в квартирі [ADDRESS] позивачем по справі наведено не було, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення заявлених позовних вимог. Разом з тим, з огляду на зазначене, [PERSON] будучи законним власником на момент укладення договору позики від 01 травня 2009 року та мирової угоди, визнаної Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 10 серпня 2011 року, мав право на вчинення будь-яких дій не заборонених законом стосовно належного йому на праві власності майна - 1/2 частки в квартирі [ADDRESS] Однією з підстав, покладених в обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач по справі посилається на положення статтей 1212, 1213 ЦК України, зазначає що право власності на 1/2 частку в квартирі [ADDRESS] було набуте [PERSON] без належних на те правових підстав, у зв'язку з чим, підлягає безумовному поверненню власнику - [PERSON] Системний аналіз положень частини 1, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість суду дійти до висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою підставою та належною правовою підставою набуття права власності на майно. Майно не може вважатися набутим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Як було встановлено судом, про що зазначено вище, договір позики, укладений 01 травня 2009 року між [PERSON] та [PERSON], який і став первинною підставою для звернення [PERSON] до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на належну йому частку в зазначеній вище квартирі, у встановленому законом порядку визнаний недійсним не був, а Ухвала про визнання мирової угоди від 10 серпня 2011 року на даний час набула законної сили. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що правовідносини сторін врегульовано нормами зобов'язального права, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилається позивач як на підставу позовних вимог, а тому положення даної статті не підлягають застосуванню до наявних правовідносин. Відповідно до положень пунктів 5 та 6 частини 1 статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження», в редакції дійсній на час виникнення правовідносин, державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень суддів, що набрали законної сили та інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. Згідно з Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Мінюсту України №7/5 від 07.02.2002р., в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (Наказ Мінюсту України №1692/5 від 28.07.2010р., зареєстрований в Мінюсті 30 липня 2010р. за №582/17877), прямо передбачено, що державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації, для реєстрації виникнення, існування, припинення прав власності на нерухоме майно та оформлення права власності на нерухоме майно до БТІ разом із заявою про реєстрацію прав власності подаються правовстановлюючі документи, в тому числі такими є й ухвала суду про затвердження (визнання) мирової угоди. З огляду на зазначене та беручи до уваги вимоги частин 3-5 статті 175 ЦПК України та те, що ухвала суду, зокрема Ухвала Рівненського міського суду Рівненської області від 10 серпня 2011 року є судовими рішеннями, суд приходить до висновку, що державна реєстрація права власності [PERSON] на нерухоме майно - частку в квартирі, була проведена відповідно до вимог чинного законодавства - на підставі документів, які належним чином підтверджують виникнення в неї права власності на таке нерухоме майно, а тому суд не приймає до уваги твердження позивача по справі та його представника про відсутність належних правовстановлюючих документів для реєстрації права власності на нерухоме майно, у зв'язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю. Відповідно до вимог статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, відповідно до вимог ч.1 ст.15 ЦК України,ст.3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, способи захисту цивільних прав та інтересів визначення у частині 2 ст.16 ЦПК України. Суд вважає, що лише у разі порушення права у потерпілої особи виникає право на застосування не будь-якого, а конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення, тобто особа має право обирати лише той спосіб, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. З огляду на обставини встановлені по справі, суд приходить до висновку, що крім зазначених вище, відсутні підстави для задоволення позову [PERSON] також через неналежно обраний спосіб захисту її прав, у зв'язку з чим, в задоволенні позову відмовляє. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed