Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

В березні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому просив: визнати недійсним іпотечний договір №02-10/3366 від 06 серпня 2008 року, укладений між ним та АКБ соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», а також зняти заборону на відчуження майнових прав на однокімнатну квартиру загальною проектною площею 45,17 кв.м., житловою площею 19,71 кв.м., що розташована на 2-му поверсі в житловому будинку, будівництво якого здійснюється за адресою: Київська область, м. Бориспіль, вул. Ватутіна, 99, перша черга та виключити із Державного реєстру прав, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна всі реєстраційні записи та відомості, які були внесені на підставі іпотечного договору №№02-10/3366 від 06 серпня 2008 року. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 06 серпня 2008 року між [PERSON] та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» був укладений договір кредиту№10-29/8318, відповідно до умов якого розмір кредиту становить 59174 доларів США. На забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором сторони уклали іпотечний договір №02-10/3366 від 06 серпня 2008 року, згідно з умовами якого іпотекодавець передає в іпотеку: майнові права на нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру загальною проектною площею 45,17 кв.м., житловою площею 19,71 кв.м., що розташована на 2-му поверсі в житловому будинку, будівництво якого здійснюється за адресою: Київська область, м. Бориспіль, вул. Ватутіна, 99, перша черга. Позивач вважає, що іпотечний договір був укладений із порушенням вимог ст.5 Закону України «Про іпотеку» в редакції на час укладення даного договору, де майнове право на обєкт незавершеного будівництва не було віднесене до предмета іпотеки. В зв'язку з цим, позивач змушений звернутися до суду із даним позовом. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, пославшись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи суд прийшов до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог виходячи з наступного. Судом встановлено, що 06 серпня 2008 року між [PERSON] та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» був укладений договір кредиту №10-29/8318, згідно умов якого кредитор зобовязується надавати позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 59174 доларів США зі сплатою 13,5% процентів річних та комісій, в розмірі та в порядку, визначених в додатку №1 до цього договору (а.с.8-14). На забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором сторони уклали іпотечний договір №02-10/3366 від 06 серпня 2008 року, згідно з умовами якого іпотекодавець передає в іпотеку: майнові права на нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру загальною проектною площею 45,17 кв.м., житловою площею 19,71 кв.м., що розташована на 2-му поверсі в житловому будинку, будівництво якого здійснюється за адресою: Київська область, м. Бориспіль, вул. Ватутіна, 99, перша черга. (а.с.4-7). Згідно з ч.1 ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. У відповідності до положення ч.1 ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника. За змістом ст.5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у справі №6-2994цс15 від 20 квітня 2016 року, майнові права на обєкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року №800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким були внесені зміни до законодавчих актів України, у тому числі до Закону України «Про іпотеку». У справі, яка переглядається, спірні договори іпотеки майнових прав на не закінчені будівництвом квартири укладено 1, 2 та 16 липня 2008 року, тобто до визначення майнових прав на обєкти незавершеного будівництва предметом іпотеки. Отже, ці договори укладено з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час їх укладення), тому вони підлягають визнанню частково недійсними. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. У справі, яка переглядається, за змістом договору купівлі-продажу майнових прав позивачка отримала лише право на набуття права власності, а не саме право власності на нерухоме майно. Отже, підстав для визнання за нею майнових прав на обєкт інвестування згідно статей 331, 392 ЦК України немає (а.с.25-35). Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Враховуючи вищевикладене, іпотечний договір №02-10/3366 від 06 серпня 2008 року укладений між [PERSON] та АКБ соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» із порушенням вимог ст.5 Закону України «Про іпотеку» в редакції на час укладення даного договору, де майнове право на обєкт незавершеного будівництва не було віднесено до предмета іпотеки. За правилами ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з положенням ч.1 та п.2 ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі , визнання правочину недійсним. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.8 постанови №9 від 09 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. З платіжного доручення від 22 березня 2017 року (а.с.5) вбачається, що при предявленні позову до суду [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 1280 гривень. Предявлений ним позов задоволений. З огляду на це, з АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» на користь позивача слід примусово стягнути витрати на оплату судового збору у розмірі 1280 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved