Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-21 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 23.10.2013 у сумі 15209,36 гривень та судові витрати по справі в розмірі 1921,00 грн.. В обґрунтування позову зазначено, що 23.10.2013 [PERSON] отримав кредит в розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Однак відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на 26 лютого 2019 року виникла вищезазначена заборгованість. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся у встановленому законом порядку. До позовної заяви долучено клопотання представника позивача [PERSON] О. [PERSON] . про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, необхідні докази є в матеріалах справи, клопотання та заяви відсутні (а.с.36). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. 22.05.2019 від нього надійшла заява про розгляд справи без його участі, позов визнає в повному обсязі (а.с.50). Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб і може бути прийнято, а тому, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що 23 жовтня 2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк», з 21.05.2018 ПАТ КБ\~«Приватбанк» змінило назву на АТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] укладений договір про надання банківських послуг без номера. Відповідач надав згоду на те, що підписана ним анкета-заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с.10). На виконання вказаного договору позивач відкрив [PERSON] картковий рахунок і випустив платіжну картку з встановленим кредитним лімітом, а також здійснював її обслуговування, а [PERSON] зобов`язувався сплачувати відсотки за користування кредитом, а також у строки здійснювати погашення заборгованості. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 527 \~ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно з ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України. Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором №б/н від 23.10.2013, який долучено позивачем до позову, станом на 26.02.2019, відповідач порушив умови договору і має прострочену заборгованість на загальну суму 15209 грн. 36 к., яка складається з: заборгованість за тілом кредита 5772,32 грн.; заборгованість за простроченим тілом кредита 2823,65 грн.; нарахована пеня за прострочення зобов`язання 4562,94 грн.; заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. 850,00 грн.; заборгованість по судовим штрафам 1200,45 грн., а саме: фіксована частина\~ 500\~грн.\~та процентна\~складова \~700,45\~грн.(а.с. 5-9). Суд частково не погоджується з розрахунком боргу. Відповідно до\~статті 549\~ЦК України\~неустойкою (штрафом,\~пенею)\~є грошова\~сума або\~інше майно,\~які боржник\~повинен передати\~кредиторові у\~разі порушення\~боржником зобов`язання. Штрафом\~є неустойка,\~що обчислюється\~у відсотках\~від суми\~невиконаного або\~неналежно виконаного\~зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно із ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та те, що відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі №347/1910/15-ц. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню сума боргу в розмірі 14008,91 грн., яка складається з: заборгованість за тілом кредита 5772,32 грн.; заборгованість за простроченим тілом кредита 2823,65 грн.; нарахована пеня за прострочення зобов`язання 4562,94 грн.; заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. 850,00 грн., крім заборгованості по судовим штрафам в розмірі 1200,45 грн.. Дослідивши матеріали справи, оцінивши всі надані докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Висновок суду ґрунтується на тому, що відповідачем порушені умови договору кредиту, в результаті чого утворилась заборгованість. В ч.1 ст.141 ЦПК України зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 ст.142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Тому суд вважає, що позивачу підлягає поверненню з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову про стягнення заборгованості з [PERSON] , тобто 960,50 грн., а також з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 960,50 грн.. Такий висновок суду узгоджується із нормами, передбаченими ст. ст.141,142 ЦПК України. На підставі \~ст.ст. 525 - 527, 530, 549, 625, 1049-1050, 1054 ЦК України,

Outcome: partial