Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-26 00:00:00

В березні 2020 року позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В позовній заяві позивачка вказала, що 23 квітня 1994 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб в Костільницькій сільській раді Бучацького району Тернопільської області, актовий запис № 4. Від даного шлюбу мають двох повнолітніх дітей. З вини відповідача у них погіршились відносини, з будь-якого питання між ними почали виникати непорозуміння, сварки. Чоловік зловживає спиртними напоями, ображає позивачку, неодноразово спричиняв тілесні ушкодження. В даний час сторони проживають окремо в різних населених пунктах, подружніх відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть. Позивачка втратила почуття до чоловіка, миритись з ним не бажає, тому просить шлюб розірвати, судові витрати покласти на неї. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з`явився, відзиву не подав, про причини неявки суду не повідомив, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України. Суд, дослідивши докази по справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних мотивів. Судом встановлено, що з 23 квітня 1994 року сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрували в Костільницькій сільській раді Бучацького району Тернопільської області, актовий запис № 4. Від шлюбу мають двох повнолітніх дітей. Між сторонами погіршились відносини, з будь-якого питання між ними почали виникати непорозуміння, сварки. Чоловік зловживає спиртними напоями, ображає позивачку, неодноразово спричиняв тілесні ушкодження. В даний час вони проживають окремо в різних населених пунктах, подружніх відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть. Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами третьою, четвертою статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 вищезазначеного Кодексу шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За змістом частини третьої статті 109 Сімейного кодексу України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Фактичні обставини справи та відносини, що склалися між сторонами, свідчать про те, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] носить формальний характер, подальше спільне життя і збереження сім`ї є неможливим і це буде суперечити інтересам позивачки, а тому позов є обґрунтованим і його слід задовольнити.

Outcome: approved