Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-14 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» 21.10.2016р. звернулося до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд сягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором № 145 від 30.10.2007р. у розмірі 100\~969,50 грн. Уточнена позовна заява мотивована тим, що 30.10.2007р. між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 145 відповідно до умов якого позивач надав [PERSON] кредитні кошти у розмірі 301\~250,00 грн., а [PERSON] зобов`язався кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором. 30.10.2007 року між позивачем та [PERSON] , [PERSON] було укладено договори поруки № 145-2 та № 145-3 відповідно, згідно умов якого поручителі зобов`язались перед банком відповідати за виконання позичальником усіх його зобов`язань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Разом з тим, відповідачі свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконали, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої станом на 25.09.2019 року склав 1\~068\~616,86 грн. 07.12.2018р. до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк», у якій, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просить суд визнати припиненим договір поруки № 145-3 від 30.10.2007р., укладений між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 30.10.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки № 145-3, за умовами якого [PERSON] поручився перед кредитором за виконання [PERSON] своїх обов`язків за кредитним договором № 145 від 30.10.2007р. Оскільки поручителю [PERSON] не направлялась вимога про погашення заборгованості за кредитним договором, а банк пропустив строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин), позивач просив визнати припиненим вищевказаний договір поруки. Представником АТ КБ «Приватбанк» Гаренко Н.В. надано суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якій він посилаючись на те, що сторони у спірному договорі дійшли згоди про те, що строк, в межах якого сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист свого порушеного права або інтересу, встановлюється у 5 років, а також на пропуск [PERSON] строку позовної давності просить суд відмовити у задоволенні вимог зустрічного позову. Представником [PERSON] , - [PERSON] надано суду відповідь на відзив, у якій вона посилаючись на обставини викладені в зустрічній позовній заяві, а також на те, що [PERSON] стало відомо про порушене право лише після звернення АТ КБ «Приватбанк» з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, просить суд припинити договір поруки №\~145-3 від 30.10.2007р. У судове засідання представник АТ КБ «Приватбанк» не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. У відзиві на зустрічну позовну заяву представник просив відмовити в задоволенні зустрічного позову, оскільки позивачем направлялась поручителям вимоги та [PERSON] пропущено строк позовної давності. Відповідач [PERSON] в судове у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв від нього не надходило. Відповідач [PERSON] в судове у судове засідання не з`явилась, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, натомість його представник [PERSON] письмово просила розглядати справу за наявними матеріалами, просила відмовити в задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , а зустрічний позов [PERSON] задовольнити. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Згідно з ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд цивільної справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності. Відповідно до п. п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники процесу зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. За приписами ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Враховуючи, що неявка представника позивача у судове засідання 15.01.2020р. не перешкоджає вирішенню спору у даній цивільній справі, а також беручи до уваги розумність строків розгляду цивільних справ, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для відкладення судового засідання 15.01.2020р. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, суд вважає, що вимоги АТ КБ «Приватбанк» підлягають частковому задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] задоволенню у повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 30.10.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого відповідно до Статуту є АТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 145, згідно умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 301\~250,00 грн. терміном до 24.10.2012р., а відповідач зобов`язався кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором та графіком погашення кредиту (т.1, а.с.12-15). Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані його позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Всупереч вищевказаним положенням [PERSON] свої обов`язки належним чином не виконав та відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 25.09.2019р. має заборгованість у загальному розмірі 1\~068\~616,86 грн., яка складається з: 100\~969,50 грн. заборгованість за тілом кредиту; 460\~374,54 грн. заборгованість за відсотками; 507\~272,82 грн. заборгованість з пені (т.1, а.с.228-229). З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань, 30.10.2007р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого відповідно до Статуту є АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , був укладений договір поруки № 145-2, згідно умов якого поручитель зобов`язався перед банком відповідати за виконання позичальником усіх його зобов`язань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (т.1, а.с.16). Окрім того, з метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань, 30.10.2007р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого відповідно до Статуту є АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , був укладений договір поруки № 145-3, згідно умов якого поручитель зобов`язався перед банком відповідати за виконання позичальником усіх його зобов`язань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (т.1, а.с.17). Зустрічна позовна заява мотивована тим, що банк звертаючись з вимогою про солідарне стягнення з поручителя [PERSON] пропустив строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), а відтак такий договір є припиненим. Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції чинні на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Проте із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). Встановлено, що у кредитному договорі строк виконання основного зобов`язання визначений строком повного погашення кредиту 24.10.2012р. Таким чином, у банка виникло право пред`явити вимогу до [PERSON] про виконання порушеного зобов`язання боржника щодо повернення кредиту протягом шести місяців, починаючи із 24.10.2012р. Суд відхиляє твердження представника АТ КБ «Приватбанк», що у пункті 11 договору поруки № 145-3 від 30.10.2007р. встановлено строк дії поруки, тому застосування частини четвертої статті 559 ЦК України до спірних відносин є безпідставним, з огляду на таке. Згідно з пунктом 11 договору поруки № 145-3 від 30.10.2007р. сторони прийшли до згоди, що строк (позовна давність) в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або інтересу, встановлюється у п`ять років. У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16 міститься висновок про те, що непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що у пункті 11 договору поруки № 145-3 від 30.10.2007р. визначено саме п`ятирічний строк для звернення з вимогою про захист порушеного права, який не є строком дії поруки. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2019р. №\~569/9414/16-ц (№ 61-19021св18). Матеріали справи місять повідомлення до поручителів про погашення заборгованості від 14.09.2016р., тоді, як встановлено, що строк основного зобов`язання сплив 24.10.2012р. Таким чином, враховуючи, що кредитор звернувся із позовом про стягнення боргу до поручителя [PERSON] з пропуском, зазначеного в частині четвертій статті 559 ЦК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), шестимісячного строку, а також у встановлений законом строк не пред`явив йому вимогу про погашення заборгованості, суд доходить висновку, що договір поруки № 145-3 від 30.10.2007р. є припиненим, а відтак і про достатність правових підстав для задоволення вимог зустрічного. Суд не бере до уваги посилання представника АТ КБ «Приватбанк» на пропуск [PERSON] позовної давності щодо вимог про визнання договору поруки припиненим, оскільки [PERSON] довідався про порушення його права після звернення АТ КБ «Приватбанк» до суду з вимогами про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором. Згідно ст. ст. 77-80 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. 13 ЦПК України суд зобов`язаний дотримуватись принципу диспозитивності цивільного судочинства, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог. Враховуючи, що договір поруки № 145-3 від 30.10.2007р. є припиненим, суд доходить висновку про достатність правових підстав для часткового задоволення вимог первісного позову. На підставі викладеного,

Outcome: partial