Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

В березні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив: поділити реально спільне майно подружжя, яке є обєктом спільної сумісної власності; визнати за ним право особистої приватної власності на причеп до легкового автомобіля, марки ПР моделі ПВ01Б, державний реєстраційний номер [NUMBER], 2007 року випуску, зеленого кольору, загальною вартістю 1989 грн. 40 коп.; припинити за [PERSON] право спільної часткової власності на причеп до легкового автомобіля, марки ПР моделі ПВ01Б, державний реєстраційний номер [NUMBER], 2007 року випуску, зеленого кольору, загальною вартістю 1989 грн. 40 коп.; визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на легковий автомобіль марки DEY SENS CB69-53AE, 2006 року випуску, загальною вартістю 76705 грн. 35 коп.; припинити за ним, [PERSON], право спільної часткової власності на легковий автомобіль марки DEY SENS CB№69-53AE, 2006 року випуску, загальною вартістю 76705 грн. 35 коп.; стягнути з [PERSON] на його користь в рахунок компенсації 1/2 частини вартості легкового автомобіля марки DEY SENS CB№69-53AE, 2006 року випуску, загальною вартістю 76705 грн. 35 коп., - 38352 грн. 67 коп.; стягнути на користь [PERSON] з [PERSON] в рахунок компенсації 1/2 частини вартості причепу до легкового автомобіля, марки ПР моделі ПВ01Б, державний реєстраційний номер [NUMBER], 2007 року випуску, зеленого кольору, загальною вартістю 1989 грн. 40 коп., - 994 грн. 70 коп. Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 07 липня 2016 року позов [PERSON] задоволено. Поділено реально спільне майно подружжя, яке є обєктом спільної сумісної власності. Визнано за [PERSON] право особистої приватної власності на причеп до легкового автомобіля марки ПР моделі ПВ 01Б, державний реєстраційний номер [NUMBER], 2007 року випуску, зеленого кольору загальною вартістю 1989 грн.40 коп. Припинено за [PERSON] право спільної часткової власності на причеп до легкового автомобіля марки ПР моделі ПВ 01Б, державний реєстраційний номер [NUMBER], 2007 року випуску, зеленого кольору, загальною вартістю 1989 грн.40 коп. Визнано за [PERSON] право особистої приватної власності на легковий автомобіль марки DEY SENS CB 69-53 AE, 2006 року випуску, загальною вартістю 76705 грн. 35 коп. Припинено за [PERSON] право спільної часткової власності на легковий автомобіль марки DEY SENS CB 69-53 AE, 2006 року випуску. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок компенсації 1/2 частини вартості легкового автомобіля марки DEY SENS CB 69-53 AE, 2006 року випуску 38352 грн. 67 коп. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок компенсації 1/2 частини причепу легкового марки ПР моделі ПВ 01Б, державний реєстраційний номер СВ5514ХХоку випуску, зеленого кольору 994 грн. 70 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити [PERSON] у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що в порушення ст. 127 ЦПК України на день розгляду справи і винесення судового рішення, копія позовної заяви не була направлена і не вручена апелянту, що підтверджується матеріалами справи. [PERSON] вказує, що на час розгляду справи і опублікування оголошення про виклик до суду в газеті «Деснянська правда» вона перебувала поза межами м. Мена, а тому була позбавлена давати пояснення, наводити свої доводи та заперечувати проти доводів позивача, заявляти клопотання і виступати в судових дебатах. Апелянт не погоджується з посиланням суду першої інстанції на положення ст. 71 СК України, враховуючи наявність неповнолітньої дитини сина [PERSON], [INFO], на користь якої [PERSON] сплачує аліменти за рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 10 лютого 2010 року і має достатню заборгованість по їх сплаті. [PERSON] наголошує, що не давала згоди на отримання грошової компенсації за причеп до легкового автомобіля марки ПР моделі 01Б, державний реєстраційний номер [NUMBER], 2007 року випуску, зеленого кольору вартістю 1989 грн. 40 коп. [PERSON] не погоджується з висновком суду щодо передачі їй у власність автомобіля, оскільки, на її думку, вартість зазначеного автомобіля є завищеною, враховуючи, що автомобіль пошкоджений у дорожньо-транспортній пригоді. В письмових запереченнях на апеляційну скаргу [PERSON] просить відхилити апеляційну скаргу [PERSON], а рішення Менського районного суду Чернігівської області від 07 липня 2016 року залишити без змін як законне і обґрунтоване. В судовому засіданні апеляційного суду [PERSON] та її представник апеляційну скаргу підтримали, просили провадження у справі закрити. Наполягали, що підстави для задоволення позову відсутні. [PERSON] пояснила, що після поділу майна автомобіль та причеп знаходились у неї, позивач ними не користувався. Визнала, що натепер спірний автомобіль та причеп вона продала, згоди [PERSON] на продаж транспортних засобів не питала, визначена позивачем вартість автомобіля є завищеною, на отримання компенсації за причеп вона не згодна. Наполягала, що [PERSON] має заборгованість по сплаті аліментів, тому його вимоги вважає незаконними, зважаючи на інтереси дитини, яку вона самостійно виховує без допомоги позивача. Зазначила, що доказів пошкодження автомобіля в аварії у неї нема. [PERSON] та його представник в апеляційному суді скаргу не визнали, наполягали на її необґрунтованості. Позивач наголошував, що [PERSON] чинить йому перешкоди у користуванні автомобілем та причепом, автомобіль ніколи не потрапляв в аварію і знаходився у справному стані. Де знаходиться зараз автомобіль йому не відомо. Наполягав, що оскільки [PERSON] унеможливила користування автомобілем, вона має сплатити йому компенсацію його частки у вартості автомобіля. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, цивільну справу № 738/258/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків. Згідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. При цьому, як передбачено в ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Перевіряючи аргументи апеляційної скарги, апеляційним судом встановлено наступне. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 березня 1999 року (а.с.47-49 цієї справи), який розірвано 10 лютого 2010 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 10 лютого 2010 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14.01.2010 року і до досягнення дитиною повноліття. Станом на 22.12.2014 р. наявна заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 15093 грн.35 коп. (а.с.23, 25, 26 справи № 738/258/15-ц). Ці обставини в апеляційному суді сторони не спростовували і не заперечували. Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 30 грудня 2015 року здійснено поділ в ідеальних частках спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] - автомобіля марки DEY SENS CB 69-53 AE, 2006 року випуску та причепу легкового, марки ПР моделі ПВ 01Б, державний реєстраційний номер [NUMBER], 2007 року випуску, зеленого кольору. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину автомобіля марки DEY SENS CB 69-53 AE, 2006 року випуску та 1/2 частину причепу до легкового автомобіля, марки ПР моделі ПВ 01Б, державний реєстраційний номер [NUMBER], 2007 року випуску, зеленого кольору. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину автомобіля марки DEY SENS CB 69-53 AE, 2006 року випуску та 1/2 частину причепу легкового, марки ПР моделі ПВ 01Б, державний реєстраційний номер [NUMBER], 2007 року випуску, зеленого кольору. Поділене майно залишено у спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON] Як убачається з дослідженої апеляційним судом цивільної справи № 738/258/15-ц, рішення Менського районного суду Чернігівської області від 30 грудня 2015 року сторонами не оскаржувалось і набрало законної сили та, згідно до ст. 61 ЦПК України, є преюдиціальним при вирішенні цієї справи. Звертаючись до суду з позовом про реальний поділ майна подружжя, що перебуває в спільній сумісній власності, [PERSON] посилався на те, що він не має можливості користуватись транспортними засобами, які після розподілу майна [PERSON] заховала. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено неможливість довготривалий період часу користуватись своїм майном, яке є неподільними речами, варіанти вирішення конфлікту між сторонами вичерпані, а тому порушені права та інтереси позивача підлягають судовому захисту. Як встановлено судом, спірні транспортні засоби знаходяться в користуванні [PERSON], отримати компенсацію від позивача за неподільні речі (автомобіль та причеп) вона бажання не виявила. Проте, апеляційний суд не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За приписами ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, тощо допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (чч. 1, 2, 4 ст. 71 СК України). Положеннями статті 365 ЦК України передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Згідно із ч. 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Отже, у разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених ч. 5 ст. 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. З матеріалів справи убачається, що [PERSON] вніс на депозитний рахунок 37313032005960, код ЄДРПОУ 26295412, банк одержувача Державна казначейська служба України, м. Київ, МФО 820172, код ЄДРПОУ 26295412 грошові кошти в сумі 994 грн. 70 коп., що становить 1/2 частину вартості причепа легкового, марки ПР моделі ПВ 01Б, державний реєстраційний номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску, що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією № 1311/з8 від 12 березня 2016 року. Проте, як встановлено апеляційним судом, відповідач [PERSON] категорично заперечувала проти отримання грошової компенсації частки вартості спірного причепу, а відтак висновок оскаржуваного рішення про припинення права спільної часткової власності [PERSON] на причеп, стягнення на її користь компенсації та про визнання права власності на причеп за [PERSON] - є помилковим і у цій частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з відмовою позивачеві у задоволенні цих вимог. Апеляційним судом в ході розгляду справи встановлено, що транспортний засіб - автомобіль марки ЗАЗ DAEWOO Т13110, державний реєстраційний номерний знак [NUMBER], тип легковий седан В, 2006 року випуску був зареєстрований 31.01.2007 року за [PERSON] Як встановлено апеляційним судом, [PERSON] відчужила автомобіль марки ЗАЗ DAEWOO Т13110, державний реєстраційний номерний знак [NUMBER], тип легковий седан В, 2006 року випуску і 02.03.2016 року цей автомобіль перереєстрований на її, [PERSON], сина [PERSON], на підстав довідки-рахунку серії ААЕ № 369072 від 20.10.2015 р. Апеляційним судом встановлено, що 14.07.2007р. за [PERSON] був зареєстрований причеп легковий КМЗ ПВ-01Б, державний реєстраційний номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску. Як встановлено апеляційним судом, [PERSON] відчужила причеп легковий КМЗ ПВ-01Б, державний реєстраційний номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску і цей причеп 12.03.2016 року зареєстрований на [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 427 (а.с.127, 128). Зазначені обставини, які документально підтверджується довідками Територіального сервісного центру № 7444 Регіонального сервісного центру в Чернігівській області від 03.11.2016 року, в апеляційному суді [PERSON] не спростовувала і не заперечувала. Апеляційний суд відхиляє твердження [PERSON] про завищену вартість автомобіля та пошкодження автомобіля внаслідок аварії, зважаючи на таке. Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 30 грудня 2015 року встановлено, що ринкова вартість спірного автомобіля станом на 12.10.2015 р. (без завданих пошкоджень в результаті ДТП) становить 76705 грн.35 коп. та вартість спірного причепа (без завданих пошкоджень в результаті ДТП) станом на 12.10.2015 р. 1989 грн. 40 коп., що підтверджується висновком судової експертизи № 57 від 12.10.2015 року науково-дослідного експертно-криміналістичного центру УМВС України в Чернігівській області (справа № 738/258/15-ц, а.с.121-127). Зазначене судове рішення набрало законної сили і згідно до ст. 61 ЦПК України встановлені ним обставини не доказуються при вирішенні цієї справи. Зазначений висновок експерта в апеляційному суді [PERSON] також не спростувала ніякими належними і допустимими документальними доказами. В апеляційному суді відповідач [PERSON] не надала ніяких належних і допустимих документальних доказів, які б могли підтвердити її пояснення про те, що спірний автомобіль та причеп мають нижчу, ніж визначена експертом, вартість і не доведено, що до або після експертної оцінки після 12.10.2015 р., спірний автомобіль був у ДТП та отримав пошкодження. Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку щодо задоволення позовних вимог [PERSON] в частині припинення права власності відповідача на причеп, визнання за позивачем права власності на причеп та стягнення на користь [PERSON] компенсації вартості 1/2 частини причепу на підставі положень ст. ст. 361, 365 ЦК України. Перевіряючи доводи скарги, апеляційним судом встановлено, що [PERSON] не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих документальних доказів на підтвердження розміру заборгованості позивача по сплаті аліментів станом на час розгляду цієї справи. В матеріалах справи відсутні також документальні докази, які б достовірно підтвердили ті обставини, що [PERSON] перебуває у такому скрутному матеріальному стані, який унеможливлює їй сплату компенсації позивачеві за належну йому частку спірного автомобіля. Сукупність обставин справи та досліджених доказів приводить апеляційний суд до переконання, що посилання апелянта на порушення судом положень ст. 127 ЦПК України не можуть бути підставою для скасування у повному обсязі судового рішення, з огляду на таке. Матеріали справи свідчать про те, що судом [PERSON] неодноразово рекомендованими листами направлялась копія позовної заяви з додатками, які повертались на адресу суду не врученими позивачеві із зазначенням причини повернення - «За закінченням терміну зберігання». У звязку з цим, неодноразово відкладались судові засідання і було опублікованого оголошення в газеті «Деснянська права» про виклик [PERSON] до суду. Твердження апелянта, що на час розгляду справи вона перебувала поза межами м. Мена, а тому не мала змоги надати свої пояснення та заперечення не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, враховуючи те, що всупереч положенням ст.ст. 57-66 ЦПК України на підтвердження зазначеного факту [PERSON] в апеляційному суді не надано жодного належного та допустимого документального доказу. Разом з тим, упродовж розгляду справи в апеляційному суді [PERSON] мала можливість реалізувати свої процесуальні правами у повному обсязі без будь-яких обмежень з наданням належної правової допомоги адвокатом [PERSON] Апеляційний суд вважає необґрунтованими твердження апелянта про необхідність закриття провадження у справі на підставі ст. 205 ЦПК України, оскільки під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є сторони спору, предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. Проте, рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 30 грудня 2015 року у цивільній справі № 738/258-15-ц поділ автомобіля та причепа між [PERSON] та [PERSON] здійснено в ідеальних частках і поділене майно залишене в спільній частковій власності сторін (а.с.7-8). У цивільній справі № 22ц/795/1620/2016, яка натепер є предметом судового розгляду, [PERSON] поставив питання про реальний розподіл спільного майна подружжя, яке є об»єктом спільної власності, а відтак, виходячи із зазначених приписів процесуального закону, підстави для закриття провадження у справі відсутні. З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції про стягнення на користь позивача з [PERSON] компенсації за спірний автомобіль є законним, обґрунтованим і справедливим і підстави для скасування рішення у цій частині та відмови у задоволенні позову у цій частині відсутні.

Outcome: partial