Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-31 00:00:00

Арбітражний керуючий [PERSON] звернувся до суду з позовами про визнання недійсним договору про поділ майна подружжя, придбаного як спільна сумісна власність подружжя від 29.08.2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1753 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] щодо наступних обєктів нерухомості: домоволодіння, яке знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Арбузова,1, загальною площею 69,6 кв.м., вартістю 47353,00 грн., земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Арбузова,1, площею 564 кв.м., домоволодіння, яке знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Нижньогородська,53, загальною площею 108,5 кв.м., вартістю 82625,00 грн., земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Нижньогородська,53, площею 874 кв.м., крім того лишки 244 кв.м.; визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора Дніпропетровського міського управління юстиції [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 8588973 від 03.12.2013 року; визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності №13852849, видане 03.12.2013 реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції; скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності; визнання домоволодіння, яке знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Нижньогородська,53, загальною площею 108,5 кв.м., вартістю 82625,00 грн., з земельною ділянкою, яка знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Нижньогородська,53 на території Самарського району м. Дніпра, площа ділянки 874 кв.м., крім того лишки 244 кв.м., обєктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]; визначення частки [PERSON] на праві спільної сумісної власності а домоволодіння, яке знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Нижньогородська,53, загальною площею 108,5 кв.м., вартістю 82625,00 грн., з земельною ділянкою, яка знаходиться за адресою м. Дніпро, вул. Нижньогородська,53 на території Самарського району м. Дніпра, площа ділянки 874 кв.м., крім того лишки 244 кв.м., в розмірі ? частини, визнання за [PERSON] право власності на ? частину домоволодіння, яке знаходиться за адресою:м. Дніпро, вул. Нижньогородська,53, загальною площею 108,5 кв.м., вартістю 82625,00 грн., з земельною ділянкою, яка знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Нижньогородська,53, на території Самарського району м. Дніпра, площа ділянки 774 кв.м. та стягнення з відповідачів судових витрат. Свої вимоги обґрунтував тим, що постановою господарського суду Дніпропетровської області від 14.04.2015 року боржника субєкта підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця [PERSON] визнано банкрутом, ліквідатором банкрута призначеного арбітражного керуючого [PERSON] Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29.07.2015 року постанову господарського суду Дніпропетровської області від 14.04.2015 року в частині призначення ліквідатором ФОП [PERSON] арбітражного керуючого [PERSON] скасовано, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого [PERSON] При виконанні повноважень ліквідатора банкрута, ознайомленні з матеріалами справи у Вищому господарському суду України, отриманні відповідних витягів та інформаційних довідок з державних реєстрів йому стало відомо, що 29.08.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність подружжя. Предметом договору стали наступні обєкти нерухомості: домоволодіння, яке знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Арбузова,1, загальною площею 69,6 кв.м., вартістю 47353,00 грн., земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Арбузова,1, площею 564 кв.м., домоволодіння, яке знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Нижньогородська,53, загальною площею 108,5 кв.м., вартістю 82625,00 грн., земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Нижньогородська,53, площею 874 кв.м., крім того лишки 244 кв.м. На підставі оспорюваного правочину [PERSON] безоплатно передав частину у спільній сумісній власності на нерухоме майно, яке належало йому на праві власності, іншій особі. Договір про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність подружжя є удаваним правочином, оскільки за своїм змістом передбачає не поділ майна, а його безоплатну передачу відповідачу [PERSON] До такого висновку, він прийшов у звязку з тим, що за вказаним правочином [PERSON] не отримував жодної частини майна, однак без будь-якої оплати та без будь-яких застережень передав право власності на майно [PERSON] За своїм змістом між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, згідно з яким [PERSON] подарував [PERSON] частину нерухомого майна. Воля сторін в договорі була спрямована на укладання договору дарування, а не договору про поділ майна подружжя. Вважає, що під оспорюваним правочином сторони фактично приховали договір дарування, таким чином банкрут добровільно відмовився від власного майнового права на частку в спільному майні подружжя (здійснив його дарування), порушивши при цьому права та інтереси третіх осіб, а саме Держави в особі державної податкової інспекції і Жовтневому районі м. Дніпропетровська та інших кредиторів, оскільки на момент укладання оспорюваного правочину [PERSON] мав прострочену заборгованість перед бюджетом. Внаслідок укладання оспорюваного правочину [PERSON] позбавив державного кредитора можливості реалізувати своє право на звернення стягнення на майно, що знаходилося у спільній сумісній власності подружжя [PERSON] та [PERSON] Також, [PERSON], будучи колишнім чоловіком [PERSON] не міг розпорядитися в цілому майном, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, та передавати його колишній дружині. [PERSON] міг розпорядитися лише своєю часткою у спільному майні подружжя, однак предметом оспорюваного правочину не являється частка у спільному майні подружжя. До того ж, на момент реєстрації за [PERSON] права власності за оспорюваним договором про поділ майна, судом на частку [PERSON] було накладено арешт. Всі ці обставини, на його думку є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним. Також, враховуючи, що обєкти нерухомості, які були предметом оспорюваного договору придбані під час перебування відповідачами у шлюбі, то вони належать відповідачам на праві спільної сумісної власності. Відповідач [PERSON] володіє правом ? частки цього майна. Ліквідатор, виявивши частку, яка належить банкруту в спільному майні, з метою задоволення вимог кредиторів у встановленому порядку порушує питання про виділення цієї частки. Так, як право власності на домоволодіння та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: м. Дніпро, вул. Нижньогородська,53, зареєстроване лише за [PERSON], то воно підлягає визнанню обєктом права спільної сумісної власності подружжя, з визначенням частки [PERSON] та визнанням за ним права власності на неї. В подальшому 23.09.2016 року, 14.03.2017 року (а.с.20-23,191-196 т.3) позивачем були подані додаткові пояснення в яких зокрема зазначено, що на підставі ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 10.09.2013 року державним виконавцем було накладено арешт на майно [PERSON] у звязку з чим на момент реєстрації 13.11.2013 року за відповідачем [PERSON] прав власності на нерухоме майно на підставі спірного договору, арешт майна [PERSON] був наявний. До того ж, договір про поділ майна є фіктивним, оскільки був направлений на ухилення від виконання відповідачем [PERSON] своїх боргових зобовязань перед ПП «Дітас» та бюджетом в особі податкового органу. Наявні в справі докази свідчать, що відповідач [PERSON], відчужуючи своїй дружині [PERSON] належне йому на праві власності нерухоме майно, був обізнаний про наявність у нього заборгованості перед бюджетом, отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку звернення стягнення на його майно в рахунок погашення боргів. Назва договору «договір про поділ майна подружжя замість «договір дарування» була присвоєна сторонами з метою приховати справжню правову природу вчиненого правочину та наміри сторін. Боргові зобовязання [PERSON] є спільними для обох з подружжя. Таким чином, при поділі майна подружжя повинні були враховуватись і спільні борги, які також повинні поділятися навпіл, однак сторони вчинили правочин, відповідно до якого один із відповідачів, [PERSON] отримала все спільне майно з метою уникнення відповідальності, а інший відповідач [PERSON] взагалі залишився без будь-якого майна, за рахунок якого можуть бути задоволені вимоги його кредиторів. 10.04.2017 року позивачем були подані ще додаткові пояснення, аналогічні тим, що викладені в позовній заяві (а.с.1,2 т.4). Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 04.04.2016 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про закриття провадження по справі про визнання недійсним договору про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність подружжя, визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора та свідоцтва про право власності, скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.64 т.2). Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 04.04.2016 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про закриття провадження по справі про визнання нерухомого майна обєктом спільної сумісної власності, визначення частки у спільній сумісній власності подружжя, визнання права власності (а.с.53 т.1). Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20.04.2016 року обєднано цивільні справи за вищезазначеними позовами арбітражного керуючого [PERSON] в одне провадження (а.с. 87 т.2). Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20.04.2016 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про закриття провадження по справі (а.с.113 т.1). Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20.10.2016 року відмовлено в задоволенні клопотання [PERSON] про зупинення провадження по справі (а.с.45 т.3). Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30.06.2017 року, відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження по справі та задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про закриття провадження по справі (а.с.91 т.1). Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31.10.2017 року вищезазначену ухвалу в частині закриття провадження у справі було скасовано, справу направлено для подальшого розгляду (а.с.206-208 т.4). Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали за обставин викладених у позовній заяві, наполягали на їх задоволенні. Також, додатково представник позивача [PERSON] зазначила, що у додаткових поясненнях до позовної заяви вони більш ширше бажали обґрунтувати свої вимоги, тому вказали підстави, які передбачають визнання правочину недійсними у звязку з його фіктивністю. Підстава, за якою спірний правочин підлягає визнанню недійсним та яку вона підтримує є удаваність правочину, оскільки відповідачами укладений договір про поділ майна подружжя, тоді як за його змістом насправді був укладений договір дарування. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх представники в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення та пояснили, що оспорюваний договір відповідає їх волі та намірам. Вони дійшли згоди між собою з приводу поділу спільного майна подружжя у зв'язку з чим уклали договір. Також, відповідачем [PERSON] був наданий відзив на позовну заяву в якому зазначено, що враховуючи, що арбітражний керуючий [PERSON] обґрунтовує предявлення власного позову саме порушенням інтересів держави в особі кредитора ДПІ у Жовтневому районі м. Дніпропетровська ГУ ДФС України в Дніпропетровській області, то у нього відповідно відсутні визначені законом підстави для предявлення такого позову саме арбітражним керуючим та водночас наявний факт перевищення службових повноважень останнім, оскільки на прокуратуру покладаються у тому числі функції з представництва інтересів громадян або держави в суді. Підставою для заявлення первинного позову була наявність ознак удаваності в оспорюваному договорі, який вчинено сторонами нібито для приховання іншого правочину, а саме договору дарування, який, на думку позивача, сторони насправді вчинили та який нібито є недійсним. Однак, в подальшому позивач змінив підставу позову, зазначивши у доповненнях до позовної заяви про те, що договір про поділ майна подружжя є фіктивним, оскільки був направлений нібито на ухилення від виконання відповідачем [PERSON] своїх боргових зобовязань перед ПП «ДІСТАС» та бюджетом в особі податкового органу. Спірний договір про поділ майна подружжя не містить ознак фіктивності. Доводи арбітражного керуючого [PERSON] щодо відсутності у ФОП [PERSON] іншого майна на момент укладення спірного договору не відповідають дійсності, виходячи з наступного. Так, [PERSON] на момент укладення договору про поділ майна на праві власності належало наступне майно: ? частина квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], 233/1000 частини нежитлової будівлі, літ. Е-3, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Вокзальна, буд. 5, ? частина нежитлового приміщення, ІІ складу готової продукції літ. В, розташованого за адресою: Запорізька область, Камянсько-Дніпровський район, м. Камянка-Дніпровська, вул. Промислова, буд. 1, ? частина нежитлового приміщення, ІІІ відкритого тарного складу літ. Т, розташованого за адресою: Запорізька область, Камянсько-Дніпровський район, м. Камянка-Дніпровська, вул. Промислова, буд. 1, ? частина складу літ. М, розташованого за адресою: Запорізька область, Камянсько-Дніпровський район, м. Камянка-Дніпровська, вул. Промислова, буд. 1, ? частина нежитлового приміщення, електроцех літ. Л, розташованого за адресою: Запорізька область, Камянсько-Дніпровський район, м. Камянка-Дніпровська, вул. Промислова, буд. 1, виробниче обладнання для виробництва цільнотягнутої жерстяної банки та кришки у кількості 5 (пяти) виробничих ліній на суму 2\~950 266 грн. 00 коп., виробниче обладнання для виробництва цільнотягнутої жерстяної банки та кришки у кількості 5 (пяти) виробничих ліній на суму 4\~365 368 грн. 00 коп. Крім того, позивач у додаткових поясненнях від 10.04.2017 р. та додаткових поясненнях від 12.03.2017 р. зазначає, що договір про поділ майна не міг бути укладений до виділу в натурі частки [PERSON] у спільній сумісній власності, однак й це твердження позивача спростовується чинними положеннями СК України, а саме ч.2 ст. 64 СК України, відповідно до якої договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя, яким зокрема є договір про поділ майна подружжя, може бути укладений без виділу цієї частки. З укладенням договору про поділ майна подружжя від 29.08.2013 р. [PERSON] набула у власність відповідну частку у спільній сумісній власності на відповідне нерухоме майно, що свідчить про те, що на виконання даного правочину однією із сторін фактично було передано певне нерухоме майно на користь іншої сторони, у звязку з чим виключається можливість кваліфікації такого договору як фіктивного. Крім того, наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що арешт на майно ФОП [PERSON] накладено 10.09.2013 р., у той час як договір про поділ майна було укладено значно раніше, 29.08.2013 р., а відтак вимоги позивача про скасування рішення державного реєстратора, винесеного на підставі спірного правочину, також є безпідставними та необґрунтованими. До того ж, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідач державний реєстратор реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції [PERSON] в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, заперечень (відзиву) проти позову не надала. Третя особа Державна податкова інспекція у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області надала суду заяву про розгляд справи у відсутності їх представника. Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилась про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Заслухав пояснення сторін, дослідив письмові докази по справі, дав їм оцінку в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.09.1982 року по 30.07.2013 року. 29.08.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність подружжя, за яким за взаємною згодою між колишнім подружжям після укладення та підписання цього договору до особистої приватної власності [PERSON], перейшло домоволодіння та земельна ділянка, які знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Арбузова,1,домоволодіння та земельна ділянка, які знаходяться за адресою: м. Дніпро, вул. Нижньогородська,53 (а.с.60-63 т.2). Постановою господарського суду Дніпропетровської області від 14.04.2015 року суб'єкта підприємницької діяльності фізичну особу підприємця [PERSON] визнано банкрутом, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого [PERSON] Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29.07.2015 року постанову господарського суду Дніпропетровської області від 14.04.2015 року в частині призначення ліквідатором фізичної особи підприємця [PERSON] арбітражного керуючого [PERSON] скасовано, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого [PERSON] Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», арбітражний керуючий - фізична особа, призначена господарським судом у встановленому порядку в справі про банкрутство як розпорядник майна, керуючий санацією або ліквідатор з числа осіб, які отримали відповідне свідоцтво і внесені до Єдиного реєстру арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) України. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.41 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», ліквідатор - фізична особа, яка відповідно до судового рішення господарського суду організовує здійснення ліквідаційної процедури боржника, визнаного банкрутом, та забезпечує задоволення вимог кредиторів у встановленому цим Законом порядку. Ліквідатор з дня свого призначення здійснює такі повноваження, зокрема, подає до суду заяви про визнання недійсними правочинів (договорів) боржника. Позивач вважає, що договір про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] є удаваним правочином відповідно до ст. 235 ЦК України, оскільки воля сторін була спрямована на укладення договору дарування, тому просить визнати цей договір недійсним. Відповідно до\~ст.235 ЦК України, у разі, якщо правочин здійснено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), до нього застосовуються правила, що регулюють той правочин, який сторони мали на увазі. Згідно п.25\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року\~розяснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі\~ст. 235 ЦК України\~має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Суб'єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою. Статтею 64 СК України передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно до\~ст.638 ЦК\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України\~головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору про поділ майна подружжя та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести належними, допустимими, достовірними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач, заявляючи про удаваність правочину, має довести: факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Проте, позивач не обґрунтовував удаваність вчиненого договору про поділ майна подружжя прихованням договору дарування, який на його думку мав місце, не довів належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.77-79 ЦПК України, що удавана угода прикриває реальну угоду, яку мали на меті укласти сторони, чи діяли обидві сторони умисно, усвідомлюючи, що укладають саме таку угоду, не спростував наявність наміру укласти договір поділу майна подружжя та те, що воля обох сторін правочину була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж ті, що виникли між сторонами в результаті укладення оспорюваного договору про поділ майна подружжя. Згідно п.4 оспорюваного договору, укладеного між [PERSON] та [PERSON] сторони підтвердили, що зміст й правові наслідки правочину, що укладається сторонами, їм розяснено нотаріусом; вони підтвердили, що цей договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину. Жодна зі сторін не визнала тієї обставини, що мали намір приховати вчинення договору дарування шляхом вчинення договору про поділ майна подружжя, не встановлено відповідних мотивів і судом. Посилання позивача на те, що на момент укладання оспорюваного правочину [PERSON] мав прострочену заборгованість перед бюджетом та кредитором ПП «Дістас» та те, що [PERSON] міг відчужувати свою частку у спільному майні лише після її визначення, реєстрації та виділу не є підставами, які свідчать, що спірний договір є удаваним. До того ж, наявність заборгованості відповідача [PERSON] перед бюджетом та кредитором ПП «Дістас» була визначена рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 07.11.2013 року та актом перевірки від 13.03.2015 року, а спірний договір між [PERSON] та [PERSON] укладений ще в серпні 2013 році. Той аргумент, що спірний договір укладався з метою ухилення від виконання [PERSON] своїх боргових зобовязань перед ПП «Дістас» та бюджетом в особі податкового органу є лише припущеннями позивача, а недоказами, які свідчать про удаваність спірного договору. Аргумент позивача, що за оспорюваним правочином спільне нерухоме майно подружжя перейшло в одноособову власність відповідача [PERSON] не свідчить про удаваність спірного правочину, оскільки дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою та кожен з них, як власник (співвласник) може розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Щодо наявності арешту на майні відповідача [PERSON], то як зазначає сам позивач, арешт був накладений ухвалою господарського суду в вересні 2013 року, а оспорюваний правочин укладений в серпні 2013 року, тобто на місяць раніше. Отже, виходячи з викладеного, позивачем не було доведено, що спірний договір є удаваним правочином. У звязку з чим, підстав для визнання його недійсним суд не вбачає. Також, оскільки інші вимоги про визнання недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності, визнання домоволодіння та земельної ділянки спільним сумісним майном, визначення частки в праві спільної сумісної власності та визнання права власності на частину домоволодіння та земельну ділянку є похідними від вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним, то підстави для їх задоволення відповідно відсутні. Аргументи відповідача [PERSON] в частині заперечень щодо фіктивності спірного правочину, судом до уваги не приймаються, оскільки обрання підстав позову є правом позивача, а як зазначив його представник в судовому засіданні підстави позову ними не змінювались, а спірний правочин підлягає визнанню недійсним у звязку з його удаваністю. Також, є неприйнятним з огляду на законодавство аргумент відповідача [PERSON], щодо перевищень позивачем його службових повноважень при зверненні до суду з дійсним позовом. Таким чином, виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог позивача у звязку з їх недоведеністю.

Outcome: dismissed