Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-17 00:00:00

В березні 2015 р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1) до відповідача [PERSON], в якому просив суд, з урахуванням поданої заяви про збільшення позову (а.с. 37, 38): стягнути з відповідача на свою користь 650000,0 грн. - суму позики, відповідно до розписки від 12 червня 2014 р.; 277550,0 грн. - інфляційні втрати за весь час прострочення; 12982,19 грн. - 3% річних від простроченої суми, а також понесені судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач [PERSON] отримав від нього до жовтня 2014р. грошові кошти в розмірі 650000,0 грн., однак отримані грошові кошти відповідач по теперішній час в добровільному порядку не повернув, про що свідчить наявність у нього оригіналу розписки, що змусило його звернутися до суду за захистом свого порушеного права. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав зазначених в позові, з урахуванням поданої заяви про збільшення позовних вимог просив суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, зазначивши, що зазначена позивачем боргова розписка, не є такою, а була написана відповідачем, як кредитором позивача за іншим договором позики від 01 березня 2011 р. Крім того, зазначив, що вищезазначена розписка ним була написана під впливом насильства та погроз. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він знайомий з відповідачем, який звертався до ВГО «Обєднання Богдана Хмельницького» за правовою допомогою громаді с. Олексіївка Полтавської області щодо недопущення незаконного заволодіння землею мешканців цієї громади. З приводу договору позики, свідок повідомив, що фізична особа на прізвище «Пісня», який на думку свідка діяв за усним дорученням позивача, здійснював погрози в адресу відповідача щодо повернення боргу. В присутності свідка розписка відповідачем не складалась, і з її змістом він не знайомий. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він знайомий з обома сторонами, як з позивачем, так і відповідачем, має ділові стосунки. Свідку відомо про обидві розписки, він був присутнім коли сторони писали розписки. Свідку відомо, що відповідачем була написана розписка, як кредитором позивача, оскільки він не мав першої боргової розписки. Тиск на відповідача та насильство не здійснювалось, були лише суперечки, які стосувались діяльності товариств, де позивач, відповідач і в тому числі і свідок є учасниками. Змісту розписки, яка була написана відповідачем свідок не пам'ятає, проте свідку відомо, що розписку відповідач писав власноручно. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 12 червня 2014р. відповідачем було складено розписку наступного змісту: «Я, [PERSON] получил от [PERSON] 650 (шестьсот пятьдесят тыс. гривень) до октября. » Звертаючись до суду з вказаним позовом сторона позивача наголошувала, що зазначена розписка є борговою, і відповідач отримував зазначені кошти в борг. В свою чергу відповідач наголошував, що зазначена розписка є доказом відсутності зобов'язань перед ним, як кредитором позивача за борговою розпискою від 01 березня 2011р. (а.с. 50). Відповідно до ч. 1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені договором. Даних, які б свідчили про повернення відповідачем [PERSON] вищезазначених коштів судом не встановлено. Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013р. по справі № 6063цс13, від 11 листопада 2015р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною відповідача не було надано суду належних і допустимих доказів, які б свідчили, що вищезазначена розписка від 12 червня 2014 р. вчинена відповідачем [PERSON] під впливом насильства з боку позивача, не було їх встановлено і під час розгляду справи, під час допиту свідків за клопотанням сторони відповідача. Крім того, відповідач не міг пояснити суду, чому ним у зазначеній розписці було зазначено про отримання коштів від позивача у термін до жовтня місяця, і відсутні відомості про виконання зобов'язань за борговою розпискою від 01 березня 2011р. Також, відповідач повідомив суду, що на час розгляду даної справи в суді, він не звертався в установленому законом порядку про визнання зазначеного правочину удаваним, визнання його недійсним з підстав передбачених ст. ст. 229 - 231, 233 ЦК України. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Крім того, пояснення відповідача в тім, що розписка від 12 червня 2014 р. написана ним на виконання умов розписки від 01 березня 2011 р., судом оцінюються критично, так як, із тексту розписки ( від 12 червня 2014 р.) не вбачається, що отримання грошових коштів [PERSON] від [PERSON] є саме на виконання умов розписки від 01 березня 2011 р., на яку посилався у своїх поясненнях відповідач. Під час розгляду справи судом, представник позивача також підтвердив вищезазначені обставини. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що стороною позивача доведено той факт, що між сторонами було укладено договір позики, а тому у відповідача [PERSON] виникли зобов'язання перед позивачем [PERSON], які передбачені ст. 1049 ЦК України. Підтвердженням укладення договору позики може бути не будь - яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів в борг і містить умови про їх повернення. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача [PERSON] в частині стягнення заборгованості за договором позики в сумі 650000,0 грн. підлягають задоволенню, так як у [PERSON] виник обов'язок щодо повернення позики (коштів). Стосовно вимог позивача про стягнення на свою користь з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за весь час прострочення, то вони не підлягають задоволенню з наступних підстав. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом ( ч.2 ст. 625 ЦК України ). Як вбачається із тексту наданої суду розписки, вона містить лише відомості про повернення отриманих коштів із зазначенням місяця - жовтень, без конкретизації року, що свідчить про відсутність кінцевого терміну виконання [PERSON] виниклого зобов'язання перед [PERSON] Доказів, щодо направлення з боку [PERSON] письмової вимоги на адресу [PERSON] про повернення отриманих грошових коштів, доказів, з боку [PERSON] суду також надано не було. Вказані обставини про відсутність досудової вимоги підтвердили в судовому засіданні сторони. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3654,0 грн.

Outcome: partial