Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-18 00:00:00

В березні 2014 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про надання дозволу на перетинання державного кордону малолітнім [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] без супроводу та згоди батька до досягненню дітьми повноліття, а також надати їй дозвіл на оформлення всіх проїзних документів, пов'язаних з виїздом за кордон, посилаючись на те, що з 07.06.2002 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який було розірвано 25 вересня 2012 року. Від шлюбу вони мають синів - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з нею. Вона має намір вивозити синів за межі України в гості до родичів або/та на відпочинок, однак відповідач не надає згоди на їх виїзд за межі України. Протягом розгляду справи позивачка уточнила свої позовні вимоги та просила надати дозвіл на багаторазовий виїзд за кордон малолітніх дітей до їх повноліття на тимчасове перебування до Росії в супроводі матері, без письмової згоди та супроводу батька. Пояснила, що з відповідачем відносин не підтримує і йому фактично не відомо про її наміру виїзду з дітьми за кордон. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився, про час розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник Обухівського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Київській області в судове засідання не з'явився, в поданому суду клопотанні просить розглядати справу у його відсутність. Представник служби у справах дітей Обухівської райдержадміністрації в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача, оскільки її вимоги не містять даних щодо періоду та напрямку виїзду дітей. Відсутня також об'єктивні дані, які б давали підстави, що батько заперечує щодо виїзду дітей за кордон. Суд, вислухавши пояснення позивача та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Як встановлено в судовому засіданні, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 червня 2007 року, який був розірваний рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 вересня 2012 року. Від шлюбу мають синів [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають разом із матір'ю. Як пояснила позивач, вона має можливість вивозити дітей за межі України в гості до родичів, а також на відпочинок, оздоровлення, однак відповідач не надає згоди на виїзд синів за межі України. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно ч. 1 ст. 4 «Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2004р. № 380, оформлення громадянам України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або їх законних представників у разі потреби самостійного виїзду таких осіб за кордон. Згідно ч. 18 зазначених вище правил оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків, а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Позивачем не наведено правові підстави надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька аж до досягнення неповнолітніми дітьми 18-річного віку, крім визначеної ст.4 Закону можливості ухвалення судом рішення на виїзд, а не на виїзд без згоди батька до досягнення дитиною певного віку, не позбавленого батьківських прав. Крім того, позивачкою не надано доказів, що вона дійсно має намір здійснити виїзд за кордон, а відповідач заперечує надати дозвіл, а також період такого виїзду, оздоровчого закладу, у який вона має намір вивезти дитину на оздоровлення, або з іншою метою, що вказує на необґрунтованість заявлених вимог. Звернення позивача до відповідача з проханням про дозвіл на виїзд дітей за кордон, отриманий останнім 12 червня 2014 року встановлених судом обставин не спростовує, оскільки вказане звернення не містить конкретних даних та не підтверджує існування спору між сторонами. Окрім того, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. За таких обставин суд вважає, що вимога позивача про надання дозволу на неодноразові виїзди дитини за кордон фактично обґрунтовується прагненням ігнорувати інтереси батька, який проживає окремо від дитини, а тому законних підстав для задоволення позову немає.

Outcome: dismissed