Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-09 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк»\~ звернулось до суду з позовом, посилаючись на те, що 10.05.2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карт (далі Генеральна угода) з метою здійснення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, укладеним між ним та банком 10.04.2014р. За умовами вказаної Генеральної угоди ПАТ КБ «ПриватБанк» сторони погодили, що розмір кредитної заборгованості становить 9776,26 грн та наданий у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку під 18 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач взяті на себе зобов`язання за Генеральною угодою належним чином не виконував, у зв`язку із чим станом на 25.09.2019 року утворилась заборгованість у розмірі 26459,86 грн, з яких: 8828,67 грн заборгованість за кредитом, 4137,49 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом, 12313,04 грн заборгованість за пенею і комісією, 1180,66 грн штраф, передбачений пунктом 2.2. Генеральної угоди. З урахуванням зазначеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідача на його користь кредитну заборгованість у розмірі 26459,86 грн. Одночасно з поданням позовної заяви позивач надав клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, при цьому посилається на те, що необхідні докази надані до матеріалів справи, інші клопотання та заяви відсутні. Не\~заперечує проти ухвалення заочного рішення суду.\~\~ Відповідач в судове засідання не з`явився, судова повістка, що направлялася за зареєстрованим місцем проживання відповідача повернулась із зазначенням «адресат відсутній». Згідно із п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Таким чином, відповідач вважається належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав. За наявності сукупності підстав, передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України, суд ухвалив розглянути справу за відсутності позивача і відповідача, без здійснення\~ фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу,\~ в\~ заочному порядку, за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи та надані суду докази, суд встановив таке. 14.06.2012 року [PERSON] підписав анкету-заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку. 10.05.2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карт. Вказана Генеральна угода була укладена з метою здійснення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, який укладений між ним та банком 10.04.2014 року (Договор1). За умовами вказаної Генеральної угоди сторони погодили, що розмір кредитної заборгованості за Договором 1 становить 10526,26 грн (п.1.1.2). Згідно з п.2.1 Банк надав позичальнику строковий кредит в сумі 9776,26 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, на строк 24 місяці. Погашення заборгованості здійснюється з 1 по 25 число кожного місяця шляхом сплати щомісячного платежу у розмірі 489,20 грн, який складається з заборгованості по кредиту, процентам та інших витрат у відповідності до Умов і правил. Дата остаточного погашення заборгованості за договором 31.05.2018 року. У пункті 2.2 Генеральної угоди сторони погодили, що заборгованість за кредитом, починаючи з 32?го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у\~розмірі 1180,66 грн. [PERSON] \~взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував. Згідно із наданим позивачем розрахунком заборгованості станом на 25.09.2019 року (а.с.5) позивачем нарахована заборгованість за договором від 10.05.2016 року у розмірі 26459,86 грн, з яких: 8828,67 грн заборгованість за кредитом, 4137,49 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом, 12313,04 грн заборгованість за пенею і комісією, 1180,66 грн штраф, передбачений пунктом 2.2. Генеральної угоди. Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Статтями 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою\~статті 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. \~За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 24 місяці - до 31 травня 2018 року включно. Відтак, у межах строку кредитування до 31.05.2018 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами з 1 по 25 числа кожного місяця. Починаючи з 31.05.2018 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Отже, припис абзацу 2 частини першої\~статті 1048 ЦК України\~про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. За таких підстав, суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. До такої правової позиції дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12. Останній платіж на погашення заборгованості за Генеральною угодою [PERSON] здійснив 05.12.2016 року. Після того припинив виконувати зобов`язання за укладеною з банком Генеральною угодою від 10.05.2016 року. Внаслідок чого відповідач має непогашену заборгованість за кредитом у сумі 8828,67 грн, яка підлягає стягненню на користь позивача. Також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача проценти, нараховані за договором до 31.05.2018 року в загальній сумі 2955,43 грн. Проценти, нараховані банком після закінчення строку кредитування ( за період з 01.06.2018 року по 25.09.2019 року) стягненню не підлягають. Що стосується позовних вимог Приватбанку про стягнення пені і комісії у розмірі 12313,04 грн, то суд приходить до висновку, що ці вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав. Так, позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256 (а.с.8-31). Але матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати пені і комісії. Надані позивачем Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору\~й\~щодо\~будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту й Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] ПАТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та їх погодження зі споживачем. Такий висновок відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), у якій зазначено, що відповідно до принципу справедливості, добросовісності та розумності неможливе покладення на слабшу сторону договору споживача невиправданого тягаря з`ясування змісту кредитного договору. \~ \~ \~ \~З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги банку в частині стягнення пені і комісії у сумі 12313,04 грн задоволенню не підлягають. Таким чином, підсумовуючи викладене вище, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитом 8828,67 грн. Заборгованість за процентами, нарахована станом на 31.05.2018 року 2955,43, штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди 1180,66 грн., а всього 12964,76 грн. Згідно з ч. 1\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 941,29 грн (49% суми задоволених вимог)

Outcome: partial