Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

АТ «Альфа-банк» в грудні 2019р. звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа служба у справах дітей Одеської міської ради, про зняття осіб із реєстраційного обліку, визнання осіб такими, що втратили право користування майном. Згідно обгрунтування позовних вимог зазначено, що згідно рішення №5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року, було прийнято рішення щодо припинення Акціонерного Товариста «УКРСОЦБАНК» шляхом приєднання\~до Акціонерного\~Товариства «АЛЬФА-БАНК» де в п.п.1.2.визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», виникає у Акціонерного Товариста «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року. Згідно ст.37 ЗУ «Про іпотеку» АТ «Альфа Банк» було оформлено право власності на: трикімнатну квартиру, загальною площею 108,2 кв.м., житловою площею 61,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належала на праві власності [PERSON] . Правовою підставою для реєстрації права власності АТ «Альфа Банк» на нерухоме майно, є відповідне застереження в п.п. 4.5.3. Договору іпотеки від 20.04.2007 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.09.2019 р. № 182520461, було зареєстровано право власності за АТ «Укрсоцбанк» правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», а саме на: трикімнатну квартиру, загальною площею 108,2 кв.м., житловою площею 61,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, законним власником квартири за адресою: [ADDRESS] є\~АТ «Укрсоцбанк»\~з 15\~жовтня 2019\~року АТ «Альфа Банк». Між тим, згідно з актом ОСББ «Світлий» від 16.10.2019 року, вбачається, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , фактично не проживають за вказаною адресою, проте є зареєстрованими за вказаною адресою, чим перешкоджають власнику вільно розпоряджатись та користуватись належним майном. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21.12.2019 року позовну заяву залишено без руху. Вимоги ухвали суду були виконанні представником позивача 13.01.2020 року. Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 21.01.2020 року справу було прийнято до провадження та ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 24.02.2020 року. У підготовче засідання 24.02.2020 року та 13.03.2020 року відповідачі не з`явились, хоча були повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи. Ухвалою суду від 13.04.2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті на 18.06.2020 року. Через неявку сторін розгляд справи 18.06.2020 року, 08.10.2020 року відкладався. У судове засідання 08.12.2020 року сторони по справі не з`явились, хоча були повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи. Від представник позивача [PERSON] до суду надійшла заява про проведення судового засідання без участі представника позивача та залучений акт про фактичну відсутність відповідачів за вказаною адресою майна, відповідачі не з`явився. Також представник позивача не заперечував проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідно до ч.6 ст.128\~ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно до п.п.6, 7 ч.2 ст.43\~ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Поштова кореспонденція, направлялась відповідачам на адресу їх реєстрації. Причини неявки відповідачі суду не повідомили, жодних клопотань до суду не заявляли, заяв по суті справи не надали. Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Відповідно до ч.1 ст.44\~ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Представник третьої особи у судове засідання також не з`явився, поважність причин неявки суду не повідомив. Суд, у зв`язку з неявкою відповідачів та третьої особи та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачами відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідачів та позивача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. Датою ухвалення рішення суду є 17.12.2020 року. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено,\~що згідно рішення №5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року, було прийнято рішення щодо припинення Акціонерного Товариста «УКРСОЦБАНК» шляхом приєднання\~до Акціонерного\~Товариства «АЛЬФА-БАНК» де в п.п.1.2. визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», виникає у Акціонерного Товариста «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року. Також із матеріалів справи вбачається, що між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] 20.04.2007р. було укладено кредитний логовір №2007/670-2.06/64 на суму 221900 долл. США, в забезпечення якого також 20.04.2007р. було укладено договір іпотеки, де в якості предмету іпотеки банку передана квартира адресою: [ADDRESS] . Згідно ст.37 ЗУ «Про іпотеку» АТ «Альфа Банк» 26.09.2019 року було оформлено право власності на вказану трикімнатну квартиру, загальною площею 108,2 кв.м., житловою площею 61,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належала на праві власності [PERSON] . Правовою підставою для реєстрації права власності АТ «Альфа Банк» на нерухоме майно, було відповідне застереження в п.п. 4.5.3. Договору іпотеки від 20.04.2007 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.09.2019 р. № 182520461, було зареєстровано право власності за АТ «Укрсоцбанк» правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», а саме на: трикімнатну квартиру, загальною площею 108,2 кв.м., житловою площею 61,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). Таким чином,\~законним власником\~квартири за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~був АТ\~«Укрсоцбанк»,\~а з\~15\~жовтня 2019\~року АТ «Альфа Банк». Отже, з наданих матеріалів вбачається, що позивач набув право власності на квартиру в позасудовому порядку, однак в зазначеній квартирі зареєстровані відповідачі. Місце реєстрації відповідачів [PERSON] ( [INFO] ) з 28.10.2011р., [PERSON] з 28.10.2011р.( [INFO] ,), [PERSON] з [INFO] ( [INFO] ,), [PERSON] з [INFO] ( [INFO] ,), [PERSON] з 24.02.2012р. ( [INFO] ) у квартирі підтверджується довідкою (випискою з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) від 16.10.2019 року (а.с.49). Реєстрація відповідачів за вказаною адресою також підтверджується відповідями відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС в Одеській області від 18.12.2019 року (а.с.36-39). При цьому, згідно акту ОСББ «Світлий» від 16.10.2019 року, відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за вказаною адресою із моменту їх реєстрації не проживають. У досудовому порядку на надіслану банком досудову вимогу від 22.11.2019. про добровільне виселення добровільно знятись з реєстрації за вказаною адресою відповідачі не бажають. Вирішуючи спір суд виходить з наступного. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідачем в свою чергу жодних належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог не надано. Отже, в цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який полягає, в тому числі, в тому, що суд не має права виходити за межі вимоги сторін (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Цивільне судочинство не допускає вихід за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав людини. Суд не може виходити за межі позовних вимог, тобто не може застосовувати інший спосіб захисту, ніж зазначив позивач у позовній заяві. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у власності будинок, користуються ним і мають право розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, здавати в оренду. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до частини першої статті 383\~ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до частини четвертої статті 156\~ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником квартири, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України, згідно якої ,члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із Постановою ВСУ від 16.11.2016 р у справі № 6-709цс16, згідно з положеннями статті 391\~ЦК України лише власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Із матеріалів справи судом встановлено, що Акціонерне товариство «Альфа Банк»» є власником майна квартири, загальною площею 108,2 кв.м., житловою площею 61,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі фактично не проживають за зазначеною адресою із моменту їх реєстрації (з 2012 року), відповідно до складеного акту. Відповідно до ст. ст. 379, 382 ЦК України, об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. Однією із підстав припинення права власності згідно зі ст.\~346\~ЦК України є відчуження майна. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст.\~383\~ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Статтею 156\~ч.4\~ЖК України передбачено збереження права користування житлом лише для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, згідно зі ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За таких обставин та вимог закону, суд приходить до висновку, що відповідачі з відчуженням квартири втратили право користування даною квартирою, а тому відповідні вимоги позивача щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. У частині вимог щодо зняття з реєстраційного обліку громадян: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , з трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Закон України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні»\~від 11\~грудня 2003\~року є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7\~цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Зі змісту ст.\~7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» вбачається, що підставою для зняття з реєстрації є рішення суду про визнання особи втратившою право на користування житлом. Таким чином, рішення суду про визнання особи втратившою право на користування житлом є підставою для зняття даної особи з реєстрації. Крім того, відповідно до ст.\~7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Отже, рішення суду, яке набрало законної сили є підставою для зняття відповідачів з реєстраційного обліку, а тому підстав для задоволення відповідних позовних вимог судом не встановлено. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судом встановлено, що при подачі позову, позивач сплатив судовий збір у розмірі 3842,00 гривень, що підтверджується меморіальним ордером №3598896 від 02.12.2019 року. При цьому суд вбачає, що солідарне стягнення судового збору не передбачено чинним законодавства та вважає за можливе стягнути із відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в рівних частках по 960, 50 грн. з кожного.

Outcome: partial