Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

В березні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов'язати відповідача [PERSON] не чинити перешкод у встановленні ним огорожі навколо його земельної ділянки. В обґрунтування позову посилається на те, що згідно Договору купівлі-продажу від 18 жовтня 1984 року позивач придбав житловий будинок по [ADDRESS], який 25 жовтня 1984 року зареєстрував в Фастівському МБТІ. 05 серпня 2014 року позивач отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку площею 0,0897 га, за вказаною вище адресою. Станом на сьогоднішній день позивач не може вільно розпоряджатися своєю власністю, в зв»язку з перешкоджанням відповідачем у встановленні огорожі, для розмежування земельних ділянок, що суттєво обмежує права позивача як землевласника. В судовому засіданні позивач позов підтримав повністю, просив його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав. Просила в задоволенні позову відмовити. Надала до суду свої письмові заперечення відносно позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини та дослідивши докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним, Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини 1 статті 81 Земельного Кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами. На підставі частини 3, 4, 6 статті 79-1 Земельного Кодексу України сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить жилий будинок в [ADDRESS], що підтверджується Договором купівлі-продажу, який зареєстровано у Фастівському БТІ від 25 жовтня 1984 року (а.с.6-7). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05 серпня 2014 року [PERSON] належиться земельна ділянка площею 0,0897 га, цільове призначення будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Відповідно до Акту прийомки передачі межових знаків на зберігання від 11 листопада 2014 року було погоджено встановлення внатурі (на місцевості) межових знаків земельної ділянки відповідача [PERSON], по [ADDRESS] в присутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок: [PERSON], [PERSON], та [PERSON] Власниками суміжних земельних ділянок претензій до існуючих меж не виявлено. Частина 3 статті 103 ЗК України передбачено, що власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо). Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із частиною третьою статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд роз'яснив сторонам їх процесуальні права. В судовому засіданні позивачем не надано жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що було порушено будь-які права позивача при встановленні огорожі навколо його земельної ділянки. Також, позивач не довів суду, що намагався реалізувати свої права в позасудовому порядку. Враховуючи те, що у суду відсутні підстави вважати, що права позивача порушені відповідачем або оспорюються, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed