Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-16 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» (далі - позивач) звернулося до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову зазначалося, що 26 травня 2008 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 83375,00 гривень строком до 26 травня 2013 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. Оскільки відповідач зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, позивач просив стягнути з нього заборгованість, яка станом на 28 січня 2021 року становить 692059,89 гривень. Представник відповідача подала відзив на позов і клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, в яких зазначила, що зі змісту рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 30 листопада 2010 року у справі № 2-1092/2010, яке набрало законної сили, вбачається, що судом задоволено позовні вимоги позивача до відповідача, заявлені з цих же підстав, про звернення стягнення на предмет іпотеки, внаслідок чого позивачем фактично змінено строк виконання основного зобов`язання, а тому на теперішній час строк позовної давності, визначений кредитним договором, закінчився, що є підставою для відмови у позові. Від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній вказував, що зобов`язання відповідача перед позивачем щодо погашення заборгованості не припинилося, оскільки заборгованість за кредитним договором на теперішній час непогашена, а тому правовідносини між ними тривають, у зв`язку з чим нарахування заборгованості за відсотками, заборгованості по комісії, а також пені є правомірними. При цьому наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки також не припиняє дію кредитного договору та не позбавляє позивача права звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості. У зв`язку з чинністю кредитного договору та його фактичною дією на теперішній час позивачем не пропущено строки позовної давності. У судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові і відповіді на відзив. Представник відповідача у задоволенні позову просила відмовити по суті у зв`язку з його безпідставністю. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оголосивши матеріали справи, суд встановив таке. 26 травня 2008 року між сторонами у справі укладено кредитний договір № CSJ0GA0000000017, згідно з п. 8.1. якого відповідач отримав від позивача кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 26 травня 2008 року до 26 травня 2013 року включно у розмірі 88250,00 гривень, що складається з наступного: 80000,00 гривень на споживчі цілі, 2400,00 гривень на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 575,00 гривень на страхування майна, 400,00 гривень на особисте страхування, 4875,00 гривень на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,67% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 5,04% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 7.2. даного договору. З доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості за період з 26 травня 2008 року по 28 січня 2021 року (а.с. 4-5) вбачається, що заборгованість за вказаним кредитним договором становить 692059,89 гривень та складається з наступного: -73937,39 гривень - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); -40182,99 гривень - заборгованість за відсотками за користування кредитом; -6380,17 гривень - заборгованість за комісією за користування кредитом; -571559,34 гривень - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Водночас рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 30 листопада 2010 року у справі № 2-1092/2010 звернуто стягнення на будинок та земельну ділянку загальною площею 0,13 га, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № CSJ0GA0000000017 від 26 травня 2008 року) ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; виселено [PERSON] (відповідача) з вказаного будинку зі зняттям з реєстраційного обліку (а.с. 113-114). З мотивувальної частини вказаного рішення суду вбачається, що між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» (позивач), та [PERSON] (відповідач) укладено кредитний договір № CSJ0GA0000000017 від 26 травня 2008 року заборгованість за яким станом на 28 жовтня 2010 року становила 105602,76 гривень та складалася з наступного: -73137,39 гривень - заборгованість за кредитом; -18463,08 гривень - заборгованість за відсотками за користування кредитом; -3286,92 гривень - заборгованість за комісією за користування кредитом; -10715,37 гривень - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; -250,00 гривень - штраф (фіксована частина); -5280,14 гривень - штраф (процентна складова). Згідно з листом Чорнобаївського ВДВС у Золотоніському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 9 серпня 2021 року № 8031 (а.с. 145) виконавче провадження № 36011333 з виконання виконавчого листа Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 30 листопада 2010 року № 2-1092/10 про звернення стягнення на предмет іпотеки постановою від 7 червня 2013 року закінчено на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на момент винесення постанови) у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; матеріали даного виконавчого провадження знищено у зв`язку із закінченням строку зберігання. Натомість відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 19 листопада 2020 року власником будинку за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , тобто відповідач; накладено заборону на нерухоме майно та зареєстровано іпотеку на підставі договору іпотеки від 26 травня 2008 року (а.с. 110). Крім того, з листа Чорнобаївської селищної ради Черкаської області від 21 березня 2021 року № 287/02-02 вбачається, що [PERSON] (відповідач) зареєстрований і проживає за вказаною адресою (а.с. 26). Разом з тим згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В ч. 1 ст. 530 ЦК України вказано, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України визначено, що порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч.ч. 1 і 2 ст. 1054 ЦК України). За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Як вже зазначалося вище рішенням суду в рахунок погашення заборгованості відповідача перед позивачем, розмір якої зафіксовано у мотивувальній частині, а саме 105602,76 гривень, звернуто стягнення на предмет іпотеки. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту, незалежно від способу такого стягнення, змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Таким чином, звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки позивач використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів та неустойки. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки. Отже нарахування процентів за користування кредитом та неустойки після закінчення строку дії договору, зміненого банком в односторонньому порядку, суперечить вимогам закону. Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, де вказано, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (провадження № 14-10цс18) та від 4 липня 2018 року (провадження № 14-154цс18). Таким чином суд констатує, що позивач реалізував своє право на повернення кредиту достроково шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому у нього відсутнє право повторно стягувати заборгованість за тілом кредиту, а також проценти, комісію та неустойку після закінчення строку дії кредитного договору, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. За таких обставин доводи позивача про те, що наявність рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє його права на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості, прямо суперечать вказаним вище правовим висновкам суду касаційної інстанції. Судом також встановлено, що в період з грудня 2019 року по березень 2020 року включно мало місце часткове погашення заборгованості за кредитним договором, про що свідчить виписка по рахунку відповідача (а.с. 105-109), шляхом примусового списання коштів в межах виконавчого провадження № 59750101 з виконання виконавчого напису нотаріуса від 31 жовтня 2017 року № 17470 про стягнення з відповідача на користь позивача боргу у розмірі 557034,99 гривень (а.с. 127-144), який в подальшому рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 10 березня 2020 року у справі № 709/2152/19 визнаний таким, що не підлягає виконанню (а.с. 115-119). Разом з тим зазначені обставини жодним чином не підтверджують позицію позивача про наявність підстав для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості. За таких обставин суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. При цьому з приводу поданого представником відповідача клопотання про застосування наслідків попуску строку позовної давності слід зазначити наступне. Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed