Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

В березні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсними (нікчемними) окремих пунктів кредитного договору та застосування наслідків недійсності умов договору, визнання кредитного договору припиненим. В обґрунтування позову позивач вказала, що 02.09.2016 року між нею та ПАТ «Ідея Банк» був укладений кредитний договір №Z02.981.76513, згідно якого банк надав їй кредит (грошові кошти) в сумі 70 000 грн. строком на 60 місяців зі сплатою процентів в розмірі 1,9900% річних від залишкової суми кредиту та кінцевим строком повернення 02.09.2021 року. Відповідно до умов договору також встановлювалась щомісячна комісія в розмірі 2,8000% від початкової суми кредиту. До договору було надано графік щомісячних внесків за кредитним договором і відповідно до графіку (розділ 6 договору) розмір комісії становить 110 698,0 грн. Імперативним приписом третього абзацу частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції чинній на час укладання договору кредитодавцю заборонялося у договорі про надання споживчого кредиту встановлювати будь-які збори, відсотки, комісії , які не є послугами у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою в розумінні цього Закону є нікчемними. Укладений договір не містить посилання на те, за яке ж конкретне матеріальне благо вона мала сплатити банку комісію у 110 698,0 грн. Водночас, як убачається із даних наданої відповідачем виписки з особового рахунку [PERSON] станом на 27 лютого 2018 року на виконання умов цього договору нею сплачено 105 113,76 грн., тобто переплата становить 33 236,06 грн. Просить визнати пункти 1.4 розділу 1 та п. 6.1 розділу 6 в частині визначення розмірів комісії недійсними (нікчемними) , стягнути кошти в сумі 33 236,06 грн., а укладений кредитний договір припиненим внаслідок його повного виконання. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити з підстав вказаних у позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, подав до суду письмові заперечення, в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог, так як не погоджується з позицією позивача, вважає вимоги безпідставними; розгляд справи проводити у відсутність представника відповідача. В письмових запереченнях вказав, що вимоги не підлягають задоволенню оскільки, виходячи з положень ч.ч.4, 5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 2, п.8 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсним. Оскільки в оспорюваному договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена не формулою із змінними величинами, а відображена чітко визначеною фіксованою сумою, то така умова не суперечить, як положенням ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», так і затвердженому сторонами графіку платежів. Враховуючи наведене, а також те, що позичальник під час укладення договору ознайомлювався з його текстом та змістом в цілому, його доводи про порушення банком норм матеріального права є безпідставними. Заслухавши пояснення представника позивача, письмові заперечення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 02.09.2016 року між публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №Z02.981.76513, згідно з умовами якого останній надано кредит у розмірі 70 000 грн., строком на 60 місяців зі сплатою 1,9900% річних від залишкової суми кредиту. Пунктом 1.4 вказаного договору встановлено щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості банком в розмірі 2,4 % від початкової суми кредиту. В кредитному договорі, укладеному між сторонами 02.09.2016 року та в графіку щомісячних платежів, який є невід'ємною частиною цього договору, встановлені процентні ставки послуг, які зафіксовані у грошовому виразі, у тому числі й плата за обслуговування кредиту (комісія). Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин про надання споживчого кредиту встановлюються Законом. Оскільки, відповідно до умов кредитного договору від 02.09.2016 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладення кредитного договору), кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом (в редакції на час укладення кредитного договору), послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними. За положеннями ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладення кредитного договору), продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положенні договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року за № 15-рп\\2011 вбачається, що положення пунктів 22,23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 р. з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником за договором про надання споживчого кредиту, що виникають під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Відповідно до частини першої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину. Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. При цьому законодавством визначено наслідки невідповідності правочину актам цивільного законодавства, зокрема можливість визнання його недійсним за рішенням суду або його нікчемність у випадках, визначених законом (ст.215 ЦК України). Таким чином, суд вважає що встановлення у кредитному договорі несправедливих умов щодо сплати щомісячної плати (комісії) за обслуговування кредитної заборгованості, а саме за послуги, які супроводжують кредит як компенсація супутніх послуг банку за рахунок позивача суперечить актам цивільного законодавства, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь, внаслідок чого виникає істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд України у постанові від 06 вересня 2017 року при розгляді справи № 6-2071цс16, предметом якої був спір про визнання недійсним положення кредитного договору, укладеного між ПАТ «Ідея Банк» та фізичною особою, яким встановлено плату за обслуговування кредиту (комісію). При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив висновок, відповідно до якого, виходячи з положень ст.ст.1, 11 Закону України «Про захист прав споживачів» послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. При цьому законодавством визначено декілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (стаття 215 ЦК України). За положеннями частини другої статті 215 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається. Суд, оцінюючи положення укладеного договору та матеріали справи недійсним п. 1.4 Кредитного договору, оскільки щомісячна сплата за обслуговування кредитної заборгованості є послугою, що супроводжує кредит, яку банк здійснює на власну користь за рахунок позивача, не відповідає вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Поскільки судом встановлено, що укладений між сторонами кредитний договір передбачає здійснення позичальником плати за обслуговування кредитної заборгованості (комісії), яка не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», то встановлення комісії банком у п.1.12 договору є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними. Як роз'яснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання недійсним п. 1.4 Договору № Z02.981.76513 від 02.09.2016 року та пункт 6.1 кредитного договору щодо визначення розмірів та графіку сплати комісії з розбивкою по місяцях з моменту його укладення слід задовольнити. Крім того, підлягає визнанню недійсною з моменту укладення договору умову п.6.1 кредитного договору №Z02.981.76513 від 02 вересня 2016 року, укладеного між [PERSON]В та ПАТ «Ідея Банк», - «Графік щомісячних платежів за кредитним договором» в частині визначеної в даному «Графіку» комісії, що підлягає до сплати, з 02.10.2016 року по 02.09.2021 року. Позивач сплатила кошти визначеної графіком комісії, а всього за період з 02.10.2016 року по 02.09.2017 року, комісії до сплати 28 184,6 гривень). Позивач просить стягнути з відповідача незаконно отримані кошти в розмірі 33 236, 06 грн., оскільки позичальником [PERSON] згідно виписки по особовому рахунку всього сплачено 105 113,76 грн. Згідно графікових платежів позичальник мала повернути кредиторові 70 000 грн. та відсотки по ньому. Як на підставу вказаної позовної вимоги позивач посилається на ч.1 ст.216 ЦК України. Проте, вказана норма передбачає, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, позивачем обрано інший спосіб захисту ніж передбачено ч.1 ст.216 ЦК України. Згідно ч.2 ст.5 Цивільного процесуального кодексу України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Позивачем та його представником надано суду виписку по особовому рахунку як доказ на підтвердження того, що позивачем на виконання п.1.4 кредитного договору № Z02.981.76513 від 02.09.2016р. було сплачено 105 113, 76 грн., з них 70 000 грн. заборгованості за кредитним договором, 1877,7 грн. відсотків по ньому, та 33 236,06 грн. комісії. При цьому, суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що несправедливими є лише ті положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, що є підставою для визнання таких положень недійсним. Проте такі твердження суперечать положенням абзацу частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» яка прямо забороняє встановлювати у договорі споживчого кредиту будь-які збори та комісії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню і слід визнати недійсним п.1.4 та п. 6.1 розділу 6 в частині визначення розмірів комісії Кредитного договору №Z02.981.76513 від 02.09.2016 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON], а також зобов'язати ПАТ «Ідея Банк» зарахувати кошти отримані в рахунок сплати комісії, на виконання умов п.1.4 Кредитного договору в рахунок погашення заборгованості за вказаним Кредитним договором в порядку визначеному п.2.1 Кредитного договору, визнати означений кредитний договір припиненим внаслідок його виконання та стягнути кошти в сумі 33 236,06 грн. як незаконно одержані. Згідно зі ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 2 114,4 грн.. На підставі наведеного, ст.ст.203,215,526,629 ЦК України, Законом України «Про банки і банківську діяльність», Законом України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: approved