Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-15 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на наступне. Відповідно до укладеного Кредитного договору № 43-ЕС від 10.05.2007 року відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 25000,00 доларів США на термін до 10.05.2012 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору, у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором, відповідач сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, у порушення умов кредитного договору відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 01.11.2016 року має заборгованість у загальній сумі 17519,36 доларів США, що за курсом 25,51 відповідно до службового розпорядження НБУ від 01.11.2016 року складає 446918,87 грн., яка складається з наступного: 17519,36 доларів США - заборгованість за кредитом. В забезпечення виконання зобов'язань позичальника, що випливають з Кредитного договору, 10.05.2007 Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] уклали договір Поруки № 43-ЕС. Відповідно до умов Договору поруки [PERSON] як поручитель поручається виконання Відповідачем обов'язків, що виникли на підставі Кредитного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому. На даний час відповідачі продовжують ухилятись від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не погашають, що є порушенням законних прав АТ КБ «Приватбанк». В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, які викладені у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, які викладені у письмових поясненнях по справі. Зокрема, просив застосувати у спірних правовідносинах строки позовної давності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про причину неявки суд не повідомила, про день, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином, надіслала до суду письмову заяву про застосування строків позовної давності. Дослідивши письмові матеріали справи, оглянувши матеріали справи Сєвєродонецького міського суду № 2-183/11 (№ 2-2010/10), вислухавши пояснення сторін, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору № 43-ЕС від 10.05.2007 року відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 25000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором на споживчі цілі. Згідно п. 1.1, 1.2 вищевказаного Кредитного договору, Банк зобов'язується надати Позичальнику кредит у вигляді відновлюваної кредитної лінії з лімітом кредитування 25000,00 доларів США на термін і на умовах, передбачених у даному Договорі, а Позичальник зобов'язаний повернути отриманий кредит, сплатити відсотки у встановлені даним Договором терміни, а також виконати інші зобов'язання згідно цього Договору в повному обсязі. Термін повернення кредиту 10 травня 2012 року. Зазначений термін може бути змінений згідно п.п. 2.3.3, 2.4.1 даного Договору. Відповідно до п. 2.2.3 вищевказаного Кредитного договору, Позичальник зобов'язується робити погашення кредиту в дату сплати відповідно до Графіка погашення кредиту і відсотків, що зазначені в Додатку № 1 до даного Договору з врахуванням п. 4.11. даного Договору. В Додатку № 1 до вищевказаного Договору відображено Графік погашення кредиту і відсотків, останнім платежем за яким є платіж від 10.05.2010 року. Згідно із п. 4.9 вищевказаного Кредитного договору, при непогашенні кредиту в термін, встановлений Графіком погашення кредиту і відсотків (Додаток 1 до даного договору), а також п. 2.3.3, 4.1 даного Договору, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою. Зі змісту п. 2.3.3 вищевказаного Кредитного договору вбачається, що при порушенні позичальником якого-небудь із зобов'язань, передбачених умовами даного договору, банк за своїм розсудом має право, зокрема, вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту шляхом надання повідомлення. В забезпечення виконання зобов'язань позичальника [PERSON], що випливають з Кредитного договору, 10.05.2007 Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] уклали договір поруки. Відповідно до умов Договору поруки [PERSON] як поручитель поручається за виконання Відповідачем обов'язків, що виникли на підставі вищевказаного Кредитного договору. Боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у випадку невиконання кредитного договору. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідач [PERSON] станом на 01.11.2016 року порушив умови вищевказаного кредитного договору і має прострочену заборгованість. Згідно розрахунку заборгованості за договором № 43-ЕС від 10.05.2007 року, наданого представником позивача, а також згідно виписки з рахунку відповідача, станом на 01.11.2016 року відповідач має заборгованість у сумі 17519,36 доларів США за кредитом (тілом кредиту). На думку суду, вищевказана сума заборгованості [PERSON] є обґрунтованою. Саме вказану суму кредиту просить стягнути позивач з відповідача, що є правом позивача згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України). Факт продажу позивачем певних предметів застави (холодильників на загальну суму 1900 грн., том 1, а.с. 216-217) та предмету іпотеки (на суму 140500 грн., том 1, а.с. 243-244) не впливає на обґрунтованість суми заборгованості за тілом кредиту, адже по-перше, спрямування коштів від продажу вказаного майна згідно п. 4.8 кредитного договору здійснюється на погашення кредиту в останню чергу, а по-друге, зі змісту розрахунку заборгованості вбачається, що спрямування коштів від продажу вказаного майна було здійснено на погашення заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом. Суд також враховує правову позицію Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 13 березня 2017 року по справі № 6-224цс17 та яка зводиться до того, що звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України. Проте, у вищевказаній постанові Верховний Суд України звернув увагу на те, що суди не з'ясували чи реалізовано іпотечне майно, якщо так, то чи були задоволені вимоги банку за кредитним договором повністю, чи частково. В даному випадку у справі № 428/12752/16-ц реалізація іпотечного та заставного майна не призвела до повного задоволення вимог банку за кредитним договором, а тому вимоги про стягнення кредитної заборгованості можуть заявлятися банком і це не суперечитиме правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 13 березня 2017 року по справі № 6-224цс17. Разом з тим, суд вважає повністю необґрунтованими вимоги АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості з огляду на таке. Як було встановлено судом вище, [PERSON] виступає у спірних правовідносинах поручителем за виконання [PERSON] своїх зобов'язань по кредитному договору № 43-ЕС від 10.05.2007 року. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Судом вище встановлено, що термін повернення кредиту узгоджено сторонами до 10 травня 2012 року. При цьому, в Додатку № 1 до вищевказаного Договору відображено Графік погашення кредиту і відсотків, останнім платежем за яким є платіж від 10.05.2010 року. Отже, днем настання строку виконання останньої частини зобов'язань згідно кредитного договору, за виконання якого поручилася відповідач [PERSON], є 10.05.2010 року. Таким чином, днем припинення шестимісячного строку, визначеного ч. 4 ст. 559 ЦК України, є 10 листопада 2010 року. Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених в постанові від 21.05.2012 у справі № 6-69цс11, у випадку невизнання кредитором права поручителя, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України на припинення зобов'язання за договором поруки, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України. При цьому звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним. Непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. У межах шести місяців від дня настання строку виконання зобов'язання, забезпеченого порукою, тобто до 10 листопада 2010 року, позивач АТ КБ «Приватбанк» не пред'явив жодних позовів до відповідача (поручителя) [PERSON], а отже строк дії поруки за договором поруки між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] припинився. Із урахуванням викладеного, вимоги АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості є необґрунтованими. Стосовно застосування строків позовної давності відносно вимог АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] суд зазначає наступне. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до п. 6.8 вищевказаного Кредитного договору, строк позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, за даним Договором встановлюється сторонами тривалістю 5 (п'ять) років. Суд повторює, що термін повернення кредиту узгоджено сторонами до 10 травня 2012 року. При цьому, в Додатку № 1 до вищевказаного Договору відображено Графік погашення кредиту і відсотків, останнім платежем за яким є платіж від 10.05.2010 року. Позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] лише кредит (тіло кредиту), всі складові якого визначені в Графіку погашення кредиту і відсотків, а отже суд приходить до висновку про те, що термін повернення кредиту узгоджено сторонами саме до 10 травня 2010 (дві тисячі десятого) року, в той час як вказівка на 10 травня 2012 (дві тисячі дванадцятого) року в тексті кредитного договору не пов'язана із дійсними домовленостями сторін та не співпадає із Графіком погашення кредиту і відсотків. Крім того, оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Саме така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року по справі № 6-20цс14 та від 06 квітня 2016 року по справі № 6-2520цс15. Із цим позовом про стягнення з [PERSON] кредитної заборгованості АТ КБ «Приватбанк» звернулося засобами поштового зв'язку не раніше 26.11.2016 року, про що свідчить відмітка відповідального виконавця банку на реєстрі № 8839126 (том 1, а.с. 75). При цьому, строк позовної давності за останнім кредитним платежем від 10.05.2010 року станом на 26.11.2016 року вже сплив із урахуванням п'ятирічного строку позовної давності, про який домовилися сторони. В судовому засіданні представник позивача на запитання суду повідомила, що раніше позивач не звертався до відповідача із вимогами про стягнення кредитної заборгованості. Отже, АТ КБ «Приватбанк» пропустило строки позовної давності для звернення до суду із позовом до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості за договором № 43-ЕС від 10.05.2007 року. Факт звернення АТ КБ «Приватбанк» до суду із позовом до [PERSON] про звернення стягнення на заставлене майно не має правового значення для правильності визначення факту спливу строку позовної давності, адже по-перше, згідно оглянутих в судовому засіданні матеріалів справи Сєвєродонецького міського суду № 2-183/11 (№ 2-2010/10) звернення банка до суду із вказаним позовом засобами поштового зв'язку відбулося лише 05.04.2010 року, а по-друге, подання позову з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами не перериває перебігу позовної давності за цим позовом про стягнення кредитної заборгованості (постанова ВСУ від 24 травня 2017 року по справі № 544/525/15-ц). Підсумовуючи викладене суд зазначає, що у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] слід відмовити у зв'язку із необґрунтованістю позову по суті, в той час як у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] слід відмовити у зв'язку із спливом строків позовної давності. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову було відмовлено, в той час як відповідачі не заявляли про наявність у них будь-яких судових витрат. Отже, судові витрати, які підлягають розподілу, у цій справі відсутні.

Outcome: dismissed