Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-10 00:00:00

В березні 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовом до Головного управління Національної поліції в місті Києві (далі по тексту - відповідач-1) та Державної казначейської служби України (далі по тексту - відповідач-2), про відшкодування збитків та моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що 18.02.2014 року позивач брав участь у мирному зібранні, що мало назву «Мирний наступ». Під час перебування на розі вулиць Інститутська та Шовковична у місті Києві, [PERSON] було завдано тяжке тілесне ушкодження (вогнепальне поранення ока), що підтверджується Рішенням міжвідомчої комісії з питань встановлення факту участі осіб у Революції Гідності та отримання ними під час Революції Гідності ушкоджень здоров'я № 59 від 10.12.2015 року. 18.02.2014 року позивач звернувся до Олександрівської клінічної лікарні міста Києва, де йому було поставлено діагноз: контузія тяжкого ступеню, гіфема, субкон'юктивальний розрив склери з випадінням оболонок під кон'юктиву, тотальний гемофтальм правого ока. В подальшому, позивач отримав статус інваліда третьої групи. На думку позивача, завдання йому тяжкого тілесного ушкодження є наслідком бездіяльності Головного управління Національної поліції в місті Києві (Головне управління МВС України в місті Києві на момент виникнення спірних відносин), обов'язком якого була охорона громадського порядку і безпеки під час проведення масових заходів, який відповідач-1 не виконав. Для відновлення свого порушеного права позивач здійсни в витрати в розмірі 38752,00 грн. та 42883,06 Євро, які в розумінні статті 22 ЦК України є збитками та підлягають відшкодуванню відповідачем-1. Посилаючись на викладене, позивач просив суд, з урахуванням заяви від 12.06.2017 року про зменшення позовних вимог, стягнути з Головного управління Національної поліції в місті Києві на його користь збитки в розмірі 38752,00 грн. та 42883,06 Євро та моральну шкоду в розмірі 1 грн. В процесі розгляду справи, судом на підставі ст. 35 ЦПК України було залучено Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд про його задоволення. В судовому засіданні представник відповідача-1 позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених в письмових запереченнях на позов. При цьому зазначав, що Головне управління Національної поліції в місті Києві не є правонаступником Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, яке в свою чергу на даний час перебуває в процедурі ліквідації та не є припиненим. Окрім того, в зазначеній категорії спорів відповідачем має буди держава, а не відповідач-1 та відшкодування шкоди має відбуватись на з конкретного державного органу, а з держави. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, оцінивши в сукупності надані докази, приходить до наступних висновків. Із матеріалів справи вбачається, що рішенням міжвідомчої комісії з питань встановлення факту участі осіб у Революції Гідності та отримання ними під час Революції Гідності ушкоджень здоров'я № 59 від 10.12.2015 року щодо [PERSON] прийнято позитивне рішення щодо встановлення факту участі зазначеної особи у Революції Гідності та встановлено ушкодження здоров'я зазначеної особи, які вона отримала під час участі у Революції Гідності, встановлено факт звернення зазначеної особи за медичною допомогою у період з 21.11.2013 року по 30.04.2014 року та направлено [PERSON] на медико-соціальну експертизу для встановлення зв'язку інвалідності із ушкодженнями здоров'я, отриманими під час участі у Революції Гідності (а.с. 9). Згідно із випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 4200273, хворий [PERSON] перебуває на стаціонарному лікуванні з 19.02.2014 року із діагнозом контузія тяжкого ступеню, гіфема, субкон'юктивальний розрив склери з випадінням оболонок під кон'юктиву, тотальний гемофтальм правого ока (а.с. 10). Відповідно до відомостей, наданих позивачем витрати на організацію його лікування в Україні та «Клініці на правому березі Ізар» в м. Мюнхен, Німеччина, а також, пов'язані з цим лікуванням витрати склали 38752,00 грн. та 42883,06 Євро. Згідно зі ст. 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються в повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. З наведених вимог закону вбачається, що шкода, яка завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю органу державної влади відшкодовується саме державою незалежно від вини цих органів. Згідно із Правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-3139цс16 : «Відповідно до частини другої статті 124 Конституції України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди. В зазначеній категорії справ відповідачем може бути лише держава, а не органи, які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції» Разом із тим, позивач, обираючи спосіб захисту свого цивільного права, звернувся до суду із позовом про відшкодування шкоди, завданої його здоров'ю незаконними діями або бездіяльністю органу державної влади, визначивши відповідачами Головне управління Національної поліції в місті Києві та Державну казначейську службу. Окрім того, позивач просив суд стягнути завдану шкоду саме з Головного управління Національної поліції в місті Києві як правонаступника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві. Разом із тим, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», було утворено юридичну особу публічного права Головне управління Національної поліції в місті Києві та ліквідовано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві. Відповідно до Закону України «Про міліцію», який втратив чинність 07.11.2015 року було передбачено основним завданням міліції забезпечення особистої безпеки громадян, захист їх прав і свобод, законних інтересів. Законом України «Про Національну поліцію» також визначено, що завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку та охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави. Слід зазначити, що в даному випадку відбулося функціональне правонаступництво, оскільки після набрання чинності Закону України «Про Національну поліцію» відбувся перехід функцій з забезпечення безпеки та захисту прав і свобод людини та громадянина від одного суб'єкта владних повноважень до іншого, а саме: такі функції перейшли від Головного управління Міністерства внутрішніх справ у місті Києві до Головного управління Національної поліції в місті Києві. Звертаючись до суду із позовом про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями або бездіяльністю органу державної влади позивач посилався на те, що щодо нього було прийнято позитивне рішення щодо встановлення факту участі у Революції Гідності та встановлено ушкодження здоров'я зазначеної особи, які вона отримала під час участі у Революції Гідності, а також встановлено факт звернення зазначеної особи за медичною допомогою у період з 21.11.2013 року по 30.04.2014 року. Разом із тим, із змісту вказаного рішення Тимчасової комісії вбачається, що [PERSON] було направлено на медико-соціальну експертизу для встановлення зв'язку інвалідності із ушкодженнями здоров'я, отриманими під час участі у Революції Гідності. Проте, в матеріалах справи вказаний висновок експертизи щодо для встановлення зв'язку інвалідності із ушкодженнями здоров'я, отриманими під час участі у Революції Гідності відсутній. Не надано такого висновку представником позивача і на питання суду під час судового розгляду. З огляду на вказане, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог, з урахуванням звернення позивача із позовом про стягнення коштів саме з Головного управління Національної поліції в місті Києві. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed