Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

АТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача та просив визнати останню такою, що втратила право користування спірною квартирою, зняти її з реєстраційного обліку та стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача сплачений судовий збір. Ухвалою судді від 15.11.2019 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 02.03.2020 року зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішенням суду у цивільній справі №754/11103/19 за позовом [PERSON] до Державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сороки В.М., Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа - [PERSON] , про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності. Ухвалою суду від 03.02.2021 року поновлено провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. Представник позивача АТ «Альфа-Банк» - адвокат - Усікова Л.О. в судове засідання не з`явилася, подала клопотання, в якому просила справу розглядати у її відсутність. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Гладкий Р.В. в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. У відзиві на позовну заяву вказував на те, що реєстрація права власності на квартиру здійснена за банком без достатніх правових підстав, з порушенням норм Закону України «Про іпотеку». Просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 05.07.2019 року право власності на двокімнатну квартиру, загальною площею 45,80 кв.м., житловою площею 26,80 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належала [PERSON] , [PERSON] було зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк». Згідно з Витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні вбачається, що у спірній квартирі яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована відповідач [PERSON] 29.10.2019 року АТ «Альфа-Банк» на адресу: [PERSON] та [PERSON] було направлено вимогу про добровільне виселення з вищевказаної квартири. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30.11.2020 року частково задоволено позов [PERSON] до Державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сороки В.М., Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа - [PERSON] , про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності. Скасовано рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сороки В.М., індексний номер 47643342 від 05.07.2019 року, згідно з яким 01.07.2019 року внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 32267785 про державну реєстрацію права власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1865747880000, за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» на підставі договору іпотеки № 032/06-236 від 11.12.2007 року. Вказане рішення не оскаржувалось набрало законної сили 31.12.2020 року. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначені норми матеріального права визначають право власника житлового приміщення вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним, однак лише у спосіб, прямо визначений законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР). Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський Суд вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Втручання у право на повагу до житла відповідачів буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Отже, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі зняття з реєстрації, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.08.2019 року в справі 2004/1979/12 зазначила, що втручання держави у право на мирне володіння майном є порушенням ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, а втручання у право на повагу до житла - порушенням ст. 8 Конвенції, якщо таке втручання не здійснене «згідно із законом», не переслідує легітимну мету чи не є «необхідним у демократичному суспільстві» (встановлення цієї необхідності передбачає, зокрема, встановлення пропорційності втручання переслідуваній легітимній меті). Порушення відповідних статей Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Як встановлено рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30.11.2020 року по цивільній справі №754/11103/19, яке набрало законної сили, судом скасовано рішення про державну реєстрацію права власності ПАТ «Укрсоцбанк» на спірну квартиру, тобто позивач не набув право власності на іпотечну квартиру, отже правові підстави для визнання відповідача такою, що втратила право на користування квартирою, що була передана в іпотеку відсутні. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ст.11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація та зняття з реєстрації місця проживання/ перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці здійснюється органом реєстрації, яким є зокрема, виконавчий орган міської ради, що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної міської ради. Тобто, питання щодо зняття з реєстрації місця проживання особи вирішується органами реєстрації. Оскільки, позивач не звертався до органу реєстрації про зняття відповідача з реєстрації і відповідної відмови не отримував, тому дана позовна вимога про зобов`язання відповідного органу зняти відповідача з реєстрації на даний час є передчасною. Також, зняття з реєстрації місця проживання відповідача є похідною вимогою від основної та може бути здійснено на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а його відсутність унеможливлює таке зняття. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з`ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає, що правові підстави для задоволення позовних вимог позивача АТ «Альфа-Банк», про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням зі зняттям її з реєстрації місця проживання відсутні, тому, в задоволенні позову позивача, слід відмовити повністю. З огляду на положення ст. 141 ЦПК України, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed