Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-17 00:00:00

В апеляційних скаргах [PERSON] просить змінити, а Товариство з додатковою відповідальністю «Новомосковське автотранспортне підприємство» просить скасувати в частині задоволених позовних вимог рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2015 року, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права. Апеляційний суд, вивчивши доводи апеляційних скарг, матеріали справи, вважає, що оскаржуване рішення в частині стягнення на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягає зміні, а рішення в частині відмови у стягненні компенсації за невикористану відпустку - скасуванню, виходячи з наступного. Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 21 жовтня 2010 року позивача призначено на посаду Голови Правління ПАТ «Новомосковське АТП», правонаступником якого є відповідач. 28.11.2010 з ним укладено Контракт строком до 27 листопада 2013 року. 26 серпня 2011 року позивача звільнено від виконання обов'язків з 26 серпня 2011 року, а 29 серпня 2011 року з позивачем припинено трудовий договір з 29 серпня 2011 року на підставі п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України. Суд під час розгляду справи встановив, що при звільненні у порушення правил ст.ст. 47, 116 КЗпПУ з позивачем не було проведено розрахунок у встановлені законом строки, зокрема, не виплачена заробітна плата за відпрацьований час у серпні 2011р., компенсація за невикористану відпустку та матеріальна допомога. У відповідності до індивідуальних відомостей про виплату заробітної плати.- щомісячна заробітна плата [PERSON] в 2011 році складала 2 750,00 грн. В серпні 2011 року йому за відпрацьований час підприємством нараховано 2561,95 грн., сума до видачі - 2082,86 грн. Задовольняючи позов в частині стягнення невиплаченої при звільненні заробітної плати в розмірі 2082,86 грн., райсуд виходив із недоведеності тверджень Товариства з посилання на платіжні відомості про отримання позивачем даної грошової суми, оскільки оригінали відомостей не були надані суду, та взяв за основу доводи позивача, що дана грошова сума йому виплачена не була. З приводу даного питання для усунення неповноти у розгляді справи апеляційний суд задовольнив клопотання позивача про витребування із слідчих органів відомостей про виплату зарплати та призначив почеркознавчу експертизу, за висновками якої - підписи від імені [PERSON] у цих відомостях виконані не ним, а іншою особою. За викладених обставин рішення суду в частині стягнення нарахованої та невиплаченої зарплати- 2082,86 грн.- є законним. Разом з тим, не відповідає вимогам ст.83, ч.2 ст.233 КЗпПУ, Закону України «Про оплату праці», висновок райсуду про необґрунтованість за пропуском строку давності вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку, оскільки така компенсація є складовою заробітної плати, а тому позовні вимоги в частині наявності у позивача права на отримання компенсації за невикористану відпустку є обґрунтованими. Згідно статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до положень Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» в частині, що стосується порядку нарахування компенсації за невикористану відпустку (розділ 1V п.7)- така компенсація нараховується на підставі довідки Товариства (а.с.6 т.2) про щомісячну заробітну плату позивача за відпрацьований час- з вересня 2010р.- по серпень 2011р., яка загалом складає 32 367,32грн., : 251 роб./день та х на вирахувані райсудом 23 дні невикористаної відпустки, (що не оспорено сторонами) = 2 967грн. Дана сума підлягає стягненню з відповідача, в зв*язку з чим рішення в частині відмови у її стягненні повинно бути скасованим з підстав невірного застосування вимог матеріального закону. Вимоги [PERSON] в частині стягнення матеріальної допомоги слід визнати незаконними, а рішення суду в цій частині - залишеним без змін, оскільки згідно умов, викладених у п. 3.4 Контракту - така допомога надається одночасно з наданням щорічної відпустки, а в даному випадку така відпустка не надавалась. Таким чином, стягнення матеріальної допомоги при достроковому припиненні контракту протирічить наведеній нормі. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Встановивши під час розгляду справи, що позивачеві не були виплачені належні йому від підприємства кошти, суд обгрунтовано на підставі ст. 117 КЗпП України стягнув на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, виходячи з розрахунку середньоденної заробітної плати за два останні місяці, що передували звільненню, яка дорівнює 134,15 грн.(2750+2750=5500 : 41р/д.). Вираховуючи до стягнення суму 119790 грн., райсуд діяв у відповідності до наведеного вище розрахунку та заявлених станом на 07 травня 2015 року позовних вимог у зазначеній сумі, взявши період затримки розрахунку з 29 серпня 2011 року. Висновок суду, що позивач наполягав на сумі 119790 грн. є помилковим, таким, що не відповідає його вимогам, викладеним в позовній заяві, де він фактично просив стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день винесення судом рішення, що знаходиться у відповідності до правил ст.117 КЗпПУ, тобто сума 119790 грн. не була вказана як остаточна. А тому рішення в цій частині мало б бути зміненим в сторону збільшення даної суми з врахуванням часу ухвалення судом рішення-21.07.2015. Однак, враховуючи розмір невиплачених своєчасно позивачеві сум : 2082,86 грн. та 2 967грн., а всього 5050грн.,- є підстави вважати неспівмірною з цією сумою стягнуту судом за ст. 117 КЗпПУ суму, а тому вона повинна бути зменшена. Визначаючи її розмір, апеляційний суд не може залишити без уваги період затримки розрахунку, починаючи з часу закриття позивачеві листка непрацездатності, а також ту обставину, що спір є трудовим, правовідносини по ньому виникли ще у 2011році, позов заявлено у 2013році, тривалий час розглядався, в тому числі, з вини підприємства, яке є відповідальним за неналежне, в порушення вимог закону, оформлення його працівниками платіжних відомостей, в зв*язку з чим судами вирішувалось питання щодо призначення відповідної експертизи, на що витрачено багато часу, а тому вважає за необхідне зменшити стягнуту судом суму до 50 000грн. На підставі наведеного рішення підлягає зміні з відмовою у задоволенні в цій частині обох апеляційних скарг. Твердження Товариства у скарзі щодо винних дій [PERSON] як керівника підприємства в несвоєчасній виплаті зарплати працівникам, що дало підстави для втрати довіри до нього з боку власника, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки порушена Товариством кримінальна справа до цього часу результату не має, а наказ від 26.08.2011. про звільнення [PERSON] не містить опису конкретних винних його дій, причин, за якими прийнято рішення про втрату до нього довіри. Надану відповідачем суду апеляційної інстанції платіжну квитанцію на підтвердження перерахування (після отримання апеляційним судом експертного висновку) Товариством [PERSON] сум зарплати за серпень 2011р. та компенсації за невикористану відпустку, апеляційний суд не може прийняти до уваги, оскільки і представник підприємства, і представник [PERSON] підтвердили відсутність позивача в державі Україна з лютого 2016року, його проживання за кордоном з усією сім*єю, що дає підстави вважати, що перераховані йому суми він не отримав і вони не можуть бути зараховані судом в якості погашення відповідачем боргу. На підставі ст.88 ЦПКУ з відповідача підлягають стягненню судові витрати. 1378,00 грн.

Outcome: partial