Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

В березні 2018 року позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом до [PERSON] , [PERSON] в якому просить суд визнати недійсним внаслідок фіктивності договір дарування від 25 грудня 2013 року гаражу 132, площею 13, 5 кв.м., який розташований [ADDRESS] , номер реєстру - 2195, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ємець К.Є. В судовому засіданні, яке відбулося 12 лютого 2020 року, представником позивача було подано заяву про виправлення описки у прохальній частині позовної заяви, а саме, викласти другий пункт позовних вимог в наступній редакції: визнати недійсним внаслідок фіктивності договір дарування від 25 грудня 2013 року машиномісця № [NUMBER] , площею 13, 5 кв.м., яке розташоване у підземному паркінгу за адресою - м [ADDRESS] , номер реєстру - 2195, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ємець К.Є. Позовні вимоги вмотивовані тим, що у листопаді 2012 року позивач звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 серпня 2013 року позов було задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 10 999 231 грн. та судові витрати. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 08 жовтня 2013 року рішення Печерського районного суду м. Києва було залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 25 грудня 2013 року справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В подальшому справа ще два рази розглядалася судами, за результатами цих розглядів було ухвалено рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року було вирішено поділити майно та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за Ѕ частку у спільному майні подружжя, що складає 11 153 421, 02 грн. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року та постановою Верховного суду у складі Касаційного цивільного суду від 06 червня 2018 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року було залишено без змін. Постановою Головного державного виконавця Григорян О.Г. від 27 грудня 2016 року було відкрито виконавче провадження № 53196402 щодо стягнення з [PERSON] грошових коштів за рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року в сумі 11 153 421 грн. та судові витрати. Станом на теперішній час рішення суду не виконане. Разом з тим, 25 грудня 2013 року на підставі договору дарування, право власності на машиномісце № [NUMBER] , площею 13, 5 кв.м., яке розташоване у підземному паркінгу за адресою - [ADDRESS] , номер реєстру - 2195, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ємець К.Є., зареєстроване на ім`я [PERSON] , яка є дружиною [PERSON] . Таким чином, позивач вважає, що дії відповідачів щодо договору дарування від 25 грудня 2013 року були спрямовані на фіктивний безоплатний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів. У зв`язку з вище наведеним, позивач був змушений звернутися до суду за захистом свого права. Ухвалою суду від 28 вересня 2018 року було відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. В судовому засіданні, яке відбулося 04 грудня 2018 року, було надано відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що жодне право, свобода чи інтерес [PERSON] не було порушено. 19 лютого 2020 року через канцелярію від відповідача [PERSON] надійшли пояснення щодо позовної заяви, в яких відповідач позов не визнала, посилаючись на те, що позовна заява є необґрунтованою та фактично не підтверджена будь якими доказами. Станом на дату укладання оспорюваного договору, не існувало жодного судового рішення, як такого що набрало законної сили так і того, що проголошено судом, згідно якого відповідач [PERSON] повинен був надати грошові кошти або інше майно на користь позивача [PERSON] . Укладаючи договір дарування в 2013 році відповідачі, не передбачали та ніяким чином не могли достовірно передбачити ймовірність рішення судів в 2016-2018 роках про поділ майна на користь позивача. 19 лютого 2020 року ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання а справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні, яке відбулося 05 березня 2020 року представником відповідача [PERSON] - [PERSON] , було подано додаткові пояснення, в яких представник відповідача вказує на те, що матеріалами справи не підтверджено наявність в діях відповідачів умислу на укладення фіктивного договору задля уникнення виконання рішення суду як з причини відсутності судового рішення, уникнення виконання якого мало би бути на меті при укладанні фіктивного договору. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в ньому та у виступі до судових дебатів. Представники відповідача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] просили суд відмовити в задоволені позов в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши пояснення представника позивача, представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 серпня 2013 року позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна було задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 10 999 231 грн. та судові витрати (а.с.20-27). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 08 жовтня 2013 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 серпня 2013 року було залишено без змін (а.с.28-31). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 25 грудня 2013 року справу [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.32-34). 29 квітня 2014 Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року було вирішено поділити майно та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за Ѕ частку у спільному майні подружжя, що складає 11 153 421, 02 грн. (а.с.35-36). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року та постановою Верховного суду у складі Касаційного цивільного суду від 06 червня 2018 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року було залишено без змін (а.с.51-61). Постановою Головного державного виконавця Григорян О.Г. від 27 грудня 2016 року було відкрито виконавче провадження № 53196402 щодо стягнення з [PERSON] грошових коштів за рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року в сумі 11 153 421 грн. та судові витрати (а.с.62-63). Також судом встановлено, та не заперечувалося сторонами, що станом на теперішній час рішення суду не виконане. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, 25 грудня 2013 року на підставі договору дарування, право власності на машиномісце № [NUMBER] , площею 13, 5 кв.м., яке розташоване у підземному паркінгу за адресою - [ADDRESS] , номер реєстру - 2195, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ємець К.Є., зареєстроване на ім`я [PERSON] . В свою чергу відповідно до свідоцтва про шлюб від 26 червня 2010 року, серія [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] є чоловіком та дружиною. Отже, суд дійшов висновку, що укладаючи 25 грудня 2013 року оспорюваний договір дарування, дарувальник [PERSON] та обдарована [PERSON] були обізнані про наявність судового рішення щодо стягнення з [PERSON] грошових коштів. Суд критично оцінює твердження відповідача [PERSON] , висловлене у відзиві на позовну заяву, про те що нежиле приміщення № 21 підвалу (в літері А), за адресою: [ADDRESS] було придбане на кошти її матері, оскільки відповідачем не було надано жодних доказів на підтвердження даного факту. Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно із статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 28 лютого 2019 року у справі 61-28761ск18. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ»), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна. Законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності, в тому числі і тоді, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності. Характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного особі суб`єктивного права, а також їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Згідно Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). З огляду на означене, суд приходить до висновку, що позивачем доведено як фіктивність оспорюваного правочину, так і порушення вимог закону при його укладанні. А тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За умовами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За змістом п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Представником позивача було надано докази щодо судових витрат на професійну правничу допомогу, а відтак суд вважає за необхідне - стягнути судові витрати у розмірі - 25 000 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved