Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

В березні 2017 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, зазначала, що вона є матірю [PERSON] на якого було оформлено свідоцтво про право власності на будинок по вул. Миронченка 16 в м. Лубни. 10 березня 1999 року її чоловік подарував незакінчений будівництвом будинок, 58% готовності, відповідачу у справі [PERSON], однак фактично будівництво будинку проводили вона та її чоловік. Вважає, що вони будуть власниками 42% будинку, та вказує на існування домовленості про їх постійне проживання в цьому будинку. В 2007 році її чоловік [PERSON] помер. В 2006 році відповідач [PERSON] оформив право власності на цей будинок. В подальшому їй почали чинитися перешкоди в користуванні будинком, та рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 27 жовтня 2015 року її було вселено в цей будинок та визнано за нею право на проживання в ньому. 27 травня 2016 року відповідач [PERSON] оформив дублікат свідоцтва про право власності на нього, а 5 червня 2016 року подарував цей будинок [PERSON] в той час коли була ухвала суду від 1 червня 2016 року про заборону в відчуження спірного будинку. Вважаючи, що оскільки будинок фактично будувався на їх з чоловіком кошти, а відповідач в даний час чинить їй перешкоди в користуванні будинком, та вважаючи договір дарування укладеним з метою невиконання судового рішення про її вселення до будинку, прохала визнати дублікат свідоцтва про право власності на будинок від 27 травня 2016 року недійсним. Також визнати недійсним рішення Лубенської міської ради № 331 від 28 грудня 2005 року в частині реєстрації права власності на нерухоме майно за [PERSON]. Визнати недійсним договір дарування від 05 червня 2016 року та визнати за нею право власності на 21/50 частку домоволодіння по вул. Миронченка 16 в м. Лубнах. Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18 липня 2017 року позовні вимоги були задоволені частково. Визнано дублікат свідоцтва про право власності на нерухоме майно житловий будинок по вул.Миронченка,16 в м.Лубни, виданий 27.05.2016 року виконавчим комітетом Лубенської [PERSON] на імя [PERSON] недійсним. Визнано неправомірним та скасовано рішення Лубенської міської ради №331 від 28.12.2005 року в частині реєстрації права власності на нерухоме майно житлового будинку по вул..Миронченка, 16 в м.Лубни на [PERSON] Визнано недійсним договори дарування від 05.06.2016 року житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки, площею 0,06 га, розташованими повул.Миронченка, 16 в м.Лубни, укладені між [PERSON] та [PERSON], посвідчені приватним нотаріусом Лубенського міського нотаріального округу Полтавської області [PERSON] Визнано за [PERSON] право власності на 21/100 частину домоволодіння по вул..Миронченка, 16 в м.Лубни Полтавської області, що складається з житлового будинку А-2, гаражу Б; погребу б; літньої кухні В; вбиральні Г; огорожі №1. Стягнуто з Виконавчого комітету Лубенської міської ради на користь держави 1280 гривень судового збору. Стягнуто з [PERSON] на користь держави 1280 гривень судового збору. В апеляційній скарзі [PERSON] прохав рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволені позовних вимог, вказував, що місцевим судом не було застосовано строки позовної давності, оскільки позивачці достовірно було відомо про факт дарування йому в 1999 році вказаного спірного житла, незакінченого на той час будівництва. В апеляційній скарзі [PERSON] прохав рішення суду скасувати та закрити провадження у справі, вказував, що [PERSON]А достовірно було відомо про дарування у 1999 році незакінченого будівництвом будинку та про реєстрацію у 2006 році права власності на весь будинок за [PERSON] Тому місцевим судом невірно зроблено висновок про дотримання строків зве неня до суду, що є підставою для скасування судового рішення. Крім того судом не враховано факт порушення його права власності, а визнаючи за позивачкою право власності, місцевий суд не встановив скільки коштів позивачка витратила на будівництво житла, не визначив вартість 21/100 частин будинку. Заслухавши доповідь судді-доповідача, беручи до уваги межі перегляду справи, перевіривши зазначені апелянтом обставини, апеляційним судом встановлено наступне. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням виконавчого комітету Лубенської міської ради від 18.11.1992 року № 202 [PERSON] виділено земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку в м. Лубнах по вул. Мироненко 16. 1 грудня 1992 року [PERSON] отримав дозвіл на індивідуальне будівництво в м. Лубни по вул. Мироненко 16, та ним розпочато індивідуальне будівництво. 10.03.1999 року [PERSON] подарував незакінчений будівництвом будинок на 58% готовності, своєму сину [PERSON] ( а.с.11) 28 грудня 2005 року рішенням виконавчого комітету лубенської міської ради №\~331 було затверджено акт про закінчення будівництва та введення його в експлуатацію [PERSON] 16 січня 2006 року [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на цей будинок ( а.с. 13). Визнаючи недійсним рішення Лубенської міської ради № 331 від 28.12.2005 року в частині реєстрації права власності на цей будинок за [PERSON] недійсним та визнаючи недійсним дублікат свідоцтва про право власності на спірний будинок та визнаючи за [PERSON] право власності на 21/100 частину домоволодіння по вул. Мироненко 16 в м. Лубнах, місцевий суд встановив, що добудову спірного будинку продовжували [PERSON] та його дружина позивачка у справі [PERSON] та на підставі ст. 331 ЦК України прийшов до висновку, що [PERSON] мав право власності лише на 58/100 частин будинку, тому при прийнятті оскаржуваних рішень порушено право власності позивачки у справі, за якою необхідно визнати право власності на 21/100 частин будинку. Суд вважає, що вказані висновки місцевого суду не відповідають вимогам матеріального права. У відповідності з вимогами ст. 4 Перехідних положень цивільного кодексу України редакції 16 січня 2003 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відноси які виникли до набрання чинності Цивільним Кодексом України положення цього кодексу застосовуються до тих прав та обовязків, що виникли, або продовжили існувати після набрання ним чинності. З матеріалів справи вбачається, щ спіні правовідносини виникли між сторонами до набрання чинності новим Цивільним Кодексом України та продовжилися після набрання чинності. Відповідно до статей 16-18 Закону України «Про власність», спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сімї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю . В інших випадках спільна власність громадян визнавалася частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності в разі придбання майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. У відповідності з вимогами ст. 10 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. В матеріалах справи відсутні будь які докази чи дані , які свідчать про те, що між [PERSON] [PERSON] та їхнім сином [PERSON] існували письмова домовленість про створення спільної сумісної власності. Сам по собі факт закінчення будівництва ( 42 % ) спірного будинку за кошти та трудову участь позивачки та її покійного чоловіка не може бути підставою для визнання за ними права власності . Ця обставина за певних умов може бути лише підставою для відшкодування понесених затрат. В вищевикладене відноситься і до правил передбачених ст. 331 ЦК України. З врахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги [PERSON] в частині відсутності підстав для визнання права власності за [PERSON] на спірний будинок є обґрунтованими. Позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають по суті. Також не підлягають по суті задоволенню позовні вимоги в частині скасування видачі дубліката свідоцтва про право власності на нерухоме майно видане 27.05.2016 року видане виконавчим комітетом лубенської міської ради та вимоги про скасування рішення Лубенської міської ради № 331 від 28.12.2005 року в частині реєстрації права власності на нерухоме майно. [PERSON] мав законне право провести реєстрацію права власності на все домоволодіння за собою та отримувати дублікати правовстановлюючих документів. В звязку з чим доводи апеляційних скарг як [PERSON] так і [PERSON] щодо застосування строків позовної давності є необґрунтованими. В разі якщо суд при йде до висновку про безпідставність позову він відмовляє в задоволенні позовних вимог сам з цієї підстави, а не за пропуском строку позовної давності, яка є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог лише при доведеності позовних вимог. З врахуванням вищевикладеного суд, розглядаючи справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги доходить до висновку про необхідність скасування судових рішень в цій частині та відмови в задоволенні позовних вимог по суті. Є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги [PERSON] в частині незаконного позбавлення його права власності. Як вбачається з поданої позовної заяви позивачка зазначала, що договір дарування спірного житла не спрямований на настання реальних правових наслідків, а укладений з метою невиконання судового рішення про її вселення до спірного будинку. Хоча позивачка зазначала що це уявна угоду (Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.), однак її мотивування свідчить про те, що порушується питання про визнання угоди фіктивною. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини пятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобовязань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та пятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 5760, 131132, 137, 177, 179, 185, 194, 212215 ЦПК України, визначено обовязковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, Місцевим судом вказані вимоги закону виконані не були. З матеріалів справи вбачається, що 5 червня 2016 року [PERSON] подарував спірний будинок та земельну ділянку [PERSON] Позивачка зазначила, що цей правочин вчинений з метою невиконання рішення Лубенського міськрайонного суду від 27 жовтня 2017 року яким її було вселено до будинку. В ході судового розгляду справи зясовано, що рішення суду було належним чином виконано , вона була вселена до будинку. Позивачка зазначала, до договір дарування був укладений під час дії ухвали суду від 1 червня 2016 року про забезпечення позову, яким було накладено заборону на відчуження будинку( справа № 539/1605/16-ц) Однак матеріали справи взагалі не містять доказів , що станом на 5 червня 2016 року [PERSON] чи [PERSON] було відомо про цю заборону. Крім того кінцевим результатом розгляду вказаної справи, 12 серпня 2016 року, була відмова в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання за нею права власності на спірне житло ( а. с. 23, 90). Правовий аналіз Конституції України, норм ЦК України, які регулюють права власника будинку , судової практики як Верховного Суду України так і практики Європейського суду з прав людини та основоположних свобод, вимог ст.1 протоколу № 1 та ст. 8 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод свідчить про те, що Європейським судом напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності обєктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), повязаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Врахувавши баланс право та обовязків власника будинку та особи яка має право на користування будинком, колегія суддів доходить висновку, що права власника на розпорядження будинком є первинними, та власник будинку має право на вільне розпорядження своєю власністю, яке не може бути поставлене в залежність від прав користувачів будинку, захист прав та свобод яких передбачений як нормами житлового законодавства так і спеціальними нормами ЦК України. В ході судового розгляду справи обставин, що оспорений договір дарування мав ознаки введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобовязань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину доведено не було. [PERSON] в родинних відносинах з [PERSON] не перебуває, умисел на позбавлення [PERSON] право користування спірних будинком не доведено. Сама по собі обставина, що в даний час [PERSON] в будинку не проживає не свідчить про фіктивність цієї угоди. За таких обставин підстав для визнання договору дарування будинку недійсним не встановлено.

Outcome: partial