Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-27 00:00:00

АТ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором без номеру від 02.06.2011 року у розмірі 90900,31 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що відповідно до укладеного договору без номеру від 02.06.2011 року відповідач отримав кредит у розмірі 7700,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, складає договір між сторонами про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Свої зобов'язання за кредитним договором позивач виконав, надавши [PERSON] грошові кошти у вказаному розмірі. В порушення умов договору відповідач зобовязання за договором від 02.06.2011 року належним чином не виконує, в звязку з чим станом на 07.08.2017 року має заборгованість у розмірі 90900,31 грн., яку просили стягнути на користь позивача, а також понесені судові витрати у розмірі 1600,00 грн. Представник позивача, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи без його участі у звязку із зайнятістю в іншому судовому процесі, на позовних вимогах наполягає у повному обсязі. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю представника позивача, оскільки у відповідності до ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. В судовому засіданні представник відповідача адвокат [PERSON] заперечував проти задоволення позову, посилається на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, а саме: останній платіж його довірителем був здійснений 24.06.2014 року, з позовом банк звернувся до суду у вересні 2017 року. Крім того, банк декілька разів збільшував відсоткову ставку з 30% до 34,80 %, але не надав жодного доказу на підтвердження того, що позичальник у встановлений у заяві спосіб повідомлявся про це збільшення та надав свою згоду. З цих підстав просив про відмову у задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг [PERSON] від 02.06.2011 року, останній надав згоду на приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в Приватбанку. Зі змісту цієї заяви вбачається, що відповідач [PERSON], ознайомившись з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, просив оформити на своє імя карту та надати йому кредитні кошти у розмірі 5000,00 грн. та зазначив, що згоден з тим, що ця заява разом з Правилами користування платіжною карткою, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Крім того, позичальник [PERSON] в цій заяві зазначив, що він ознайомлений і згодний з Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення у письмовому виді (а.с. 7). Отже, 02.06.2011 року між сторонами в письмовій формі був укладений договір, який складається з анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг Приватбанку та самих Умов і правил надання банківських послуг. Відповідач [PERSON] висловив свою згоду на укладання договору саме в такій формі та зазначив, що він ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому виді. Таким чином, на підставі наданих письмових доказів судом встановлено, що між сторонами був укладений договір, відповідно до умов якого сторонами були прийняті на себе взаємні прав та обовязки. Разом з тим, факт укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів відповідачем не оспорюється. Банком було надано розрахунок заборгованості, яка утворилась за кредитним договором, укладеним з відповідачем [PERSON] станом на 07.08.2017 року у розмірі 90900,31 грн., з яких: 7974,52 грн. заборгованість за кредитом; 74571,01 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3550,00 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 4304,78 грн. штраф (процентна складова), 79742947,47 грн. тіло кредиту; 18918,79 грн. відсотки за користування кредитом; 20776,79 грн. пеня; 5304,78 грн. штрафи. Умови та правила надання банківських послуг передбачають наступні умови договору: п. 1.1.1.50 мінімальний обовязковий платіж розмір боргових зобовязань клієнта, які щомісячно підлягають сплаті клієнтом впродовж строку дії карти. Представник відповідача заявив про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно до ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобовязані вправі заявити в суд вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Виходячи з наведених норм, а також правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України № 6-116ц13 від 06.11.2013 року - позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватись за кожний черговий платіж з моменту порушення строку його погашення. З розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж по договору був здійснений боржником 24.06.2014 року (а.с. 5), тобто право вимоги у банка виникло ще в 2014 році, проте останній всупереч ст. 257 ЦК України не пред'явив в трирічний строк свої вимоги до [PERSON] Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), зазначене вище правило застосовується й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Зазначене роз'яснення стосується і позасудового порядку вирішення спорів, і в разі звернення з відповідним позовом до суду. Представником відповідача було заявлено про застосування судом строку позовної давності відповідно до вимог ст. 267 ЦК України в судовому засіданні до ухвалення судового рішення. За таких обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог АТ «Приватбанк» слід відмовити у зв'язку з пропуском ним строку позовної давності

Outcome: dismissed