Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з вказаним позовом до [PERSON] , обґрунтовуючи свої вимоги наступним. 23 листопада 2011 року між позивачем і [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н, відповідно до якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що підписання даного договору є прямою і безумовною згодою відповідача щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Також позивач вказує, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. В зв`язку з цим при зміні кредитного ліміту позивач АТ КБ «ПриватБанк» керувався п. 2.1.1.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Крім цього, розмір відсотків за користування кредитом встановлений «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що передбачено п. 2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою». Одночасно пунктом 1.1.3.2.3. Умов та Правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невід`ємних частин договору. Пунктом 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг визначено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківський послуг, позичальник зобов`язується погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених укладеним договором. Так, АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що свої зобов`язання за договором позивач виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Натомість відповідач свої обов`язки за вказаним договором не виконала і станом на 03 травня 2020 року загальна сума її заборгованості за кредитним договором становить 215 893 грн. 09 коп., яка складається з наступного: 11 583 грн. 62 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 4 022 грн. 28 коп. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 200 287 грн. 19 коп. - пеня. В зв`язку з викладеним та враховуючи, що діючим законодавством не передбачений обов`язок кредитора вимагати від боржника повернення всієї суми боргу, АТ КБ «ПриватБанк» просить суд заявлені ним позовні вимоги задовольнити та стягнути зі [PERSON] заборгованість за тілом кредиту у сумі 11 583 грн. 62 коп., заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, у сумі 4 022 грн. 28 коп., та пеню за період часу з 23 листопада 2011 року по 01 березня 2019 року у сумі 115 814 грн. 08 коп., а всього 131 419 грн. 98 коп. Крім того, позивач просить суд стягнути на його користь з відповідача судовий збір у сумі 2 102 грн. Представник позивача - Гребенюк О.С., який діє на підставі довіреності № 367-К-Н-О від 31 січня 2019 року, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, проте у позовній заяві, а також долученому до позовної заяви клопотанні зазначив, що просить суд розглянути справу за даним позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] у його відсутність. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання також не з`явилась, проте її представником - адвокатом Поляцько О.Ю., яка діє на підставі ордеру серії ДН № 121177 від 20 липня 2020 року, та відповідно до приписів ч. 1 ст. 64 ЦПК України має повноваження на ведення справи в суді й здійснює від імені особи, яку вона представляє, її процесуальні права і обов`язки, було надано суду заяву про розгляд справи у її відсутність, у якій вона позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» не визнала та просила суд відмовити позивачу у їх задоволенні. Крім того, від відповідача до суду надійшов відзив, у якому [PERSON] підтвердила, що 23 листопада 2011 року вона підписала відповідну заяву на оформлення кредиту та отримала, в зв`язку з цим, кредитні картки, строк дії останньої з яких був встановлений до останнього дня червня 2016 року. Разом з тим, відповідач зазначила, що починаючи з 27 червня 2014 року вона кредитом не користувалась, а лише повертала позивачу раніше використані нею кредитні кошти, що підтверджується, зокрема, долученою АТ КБ «ПриватБанк» до матеріалів справи випискою за кредитним договором. Вказала, що станом на 27 червня 2014 року її заборгованість за тілом кредиту становила 13 342 грн. 99 коп., про що свідчить долучений позивачем до позовної заяви розрахунок заборгованості, натомість, як вбачається з вищенаведеної виписки за кредитним договором, станом на 11 травня 2017 року відповідач сплатила позивачу 17 768 грн., тобто навіть більше існуючої заборгованості. За таких обставин, враховуючи, що станом на час звернення АТ КБ «ПриватБанк» з цим позовом до суду заборгованість [PERSON] перед позивачем за тілом кредиту не лише погашена, а й існує переплата з неї, відповідач просила суд відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог в частині стягнення з неї заборгованості за тілом кредиту. Що стосується позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення відсотків за користування кредитом, нарахованих на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, то в цій частині [PERSON] також просила суд відмовити позивачу в зв`язку з пропуском ним строку позовної давності, оскільки про порушення, як він вважає, своїх прав він дізнався 11 травня 2017 року, коли відповідач останнього разу внесла платіж за користування кредитом, натомість до суду з цим позовом він звернувся лише 03 червня 2020 року, тобто поза межами позовної давності. В частині стягнення пені [PERSON] також просила суд відмовити позивачу на підставі Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», адже вона зареєстрована та постійно проживає у м. Слов`янськ Донецької області. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. 23 листопада 2011 року відповідачем по справі [PERSON] було особисто підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 27). З цієї Анкети-заяви слідує, що [PERSON] ознайомилась та згодна, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Вона ознайомилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які їй були наданні для ознайомлення у письмовому вигляді та розміщені на офіційному сайті ПриватБанку. На підставі цієї Анкети-заяви відповідачу було видано дві кредитні картки - [NUMBER] строком дії до останнього дня вересня 2015 року та [NUMBER] строком дії до останнього дня червня 2016 року, про що свідчить довідка, долучена позивачем до матеріалів справи (а.с. 26). Крім того, з довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] , слідує, що 23 листопада 2011 року відповідачу було відкрито кредитний ліміт у розмірі 500 грн., який цього ж дня було зменшено до 300 грн., а 16 лютого 2012 року збільшено та встановлено розміром 800 грн., 29 травня 2012 року - розміром 2 000 грн., 19 жовтня 2012 року - розміром 4 000 грн., 24 грудня 2012 року - розміром 8 000 грн., 29 січня 2013 року - розміром 8 500 грн., 27 липня 2013 року - розміром 14 000 грн., 07 жовтня 2014 року - розміром 13 040 грн., 19 серпня 2015 року - розміром 12 200 грн., 31 серпня 2015 року - розміром 11 700 грн., 20 жовтня 2015 року - розміром 10 310 грн., 17 листопада 2015 року - розміром 9 650 грн., та 19 вересня 2016 року - розміром 0 грн. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Статтею 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно з вимогами частин першої та другої статті 207 ЦК України в редакції, що діяла на час підписання відповідачем вищенаведеної Анкети-заяви, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, враховуючи, що відповідач [PERSON] 23 листопада 2011 року підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку та отримала на підставі цієї Анкети-заяви кредитну картку з встановленим кредитним лімітом, якою, як слідує з виписки за кредитним договором (а.с. 18-24), користувалась, суд доходить переконання, що 23 листопада 2011 року між позивачем та відповідачем було укладено договір, на підставі якого позивачем було відкрито відповідачу кредитну лінію відновлювального типу з початковим кредитним лімітом 500 грн., який періодично змінювався. Разом з тим, вирішуючи доводи позивача АТ КБ «ПриватБанк» стосовно того, що Тарифи, а також Умови та правила надання банківських послуг є невід`ємною складовою укладеного між сторонами 23 листопада 2011 року договору, адже останній є договором приєднання, суд виходить з такого. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Наведене дає суду підстави для висновку, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Натомість Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, долучений позивачем до позовної заяви, не містить ані підпису відповідача [PERSON] , ані іншого підтвердження узгодження сторонами саме тих Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які долучені до матеріалів справи. Що стосується Наказів «Про затвердження Умов та Правил надання банківських послуг для ПриватБанку та всіх дочірніх банків» № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та «Про внесення змін у тарифи по картам «Універсальна» і «Універсальна Gold» № СП-2013-6500941 від 28 січня 2013 року, наданих позивачем на підтвердження того, що саме ці Умови та правила діяли на час підписання [PERSON] 23 листопада 2011 року Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, то суд сприймає їх критично, оскільки вказані накази є доказами затвердження Умов та правил надання банківських послуг у відповідних редакціях та не є доказами ані на підтвердження того, що 23 листопада 2011 року під час укладання сторонами договору до відома відповідача були доведені Умови та правила надання банківських послуг у редакції, затвердженій наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року, ані на підтвердження того, що до відома відповідача 23 листопада 2011 року взагалі були доведені будь-які Умови та правила надання банківських послуг, ані на підтвердження того, що до відома відповідача впродовж дії договору від 23 листопада 2011 року були доведені Умови та Правила надання банківських послуг у редакції, затвердженій наказом СП-2013-6500941 від 28 січня 2013 року. В зв`язку з цим, суд доходить висновку про недоведеність АТ КБ «ПриватБанк» тієї обставини, що станом на час укладання сторонами 23 листопада 2011 року договору [PERSON] розуміла та погодилась саме на ті Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які долучені позивачем до позовної заяви. Так, велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року, ухваленій у справі № 342/180/17, дійшла висновку про те, що за обставин, аналогічних вищевикладеним, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин суд доходить переконання, що долучені позивачем до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг у ПриватБанку не є складовою частиною укладеного сторонами 23 листопада 2011 року договору, в зв`язку з чим, суд доходить висновку, що жодних платежів, окрім повернення тіла кредиту, укладеним між сторонами 23 листопада 2011 року договором не передбачено. Так, з довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на [PERSON] вбачається, що найбільший кредитний ліміт у сумі 14 000 грн. відповідачу було встановлено 27 липня 2013 року, який 07 жовтня 2014 року було знижено до 13 040 грн. У свою чергу, виписка по рахунку свідчить, що останнього разу відповідач використовувала кредитні кошти 08 травня 2014 року (а.с. 20). В зв`язку з цим суд доходить висновку, що відповідач користувалась кредитним лімітом у розмірі 14 000 грн. у період часу з 27 липня 2013 року по 08 травня 2014 року, а починаючи з 13 червня 2014 року - лише погашала існуючи заборгованість за договором. Таким чином, суд доходить висновку, що заборгованість відповідача перед позивачем за тілом кредиту необхідно обчислювати не станом на 03 травня 2020 року, як про це зазначає позивач у своєму позову, а станом на 08 травня 2014 року - коли [PERSON] останнього разу використовувала кредитні кошти. З розрахунку заборгованості за договором № б/н від 23 листопада 2011 року, укладеним між ПриватБанком та клієнтом - [PERSON] станом на 31 серпня 2015 року слідує, що станом на 08 травня 2014 року, коли відповідач останнього разу використовувала кредитні кошти, заборгованість останньої перед позивачем за тілом кредиту становить 13 434 грн. 75 коп. Натомість відповідно до виписки по рахунку за період часу з 13 червня 2014 року, коли відповідач вперше після 08 травня 2014 року внесла грошові кошти на погашення існуючої заборгованості за укладеним між сторонами 23 листопада 2011 року договором, по 11 травня 2017 року, коли відповідач останнього разу здійснила відповідний платіж, загальна сума грошових коштів, сплачена відповідачем позивачу на погашення заборгованості за тілом кредиту складає 18 268 грн.: 13 червня 2014 року у сумі 500 грн., 27 червня 2014 року - у сумі 500 грн., 23 серпня 2014 року - у сумі 1 100 грн., 23 жовтня 2014 року - у сумі 300 грн., 24 листопада 2014 року - у сумі 300 грн., 06 грудня 2014 року - у сумі 200 грн., 25 грудня 2014 року - у сумі 300 грн., 22 січня 2015 року - у сумі 400 грн., 27 січня 2015 року - у сумі 600 грн., 12 лютого 2015 року - у сумі 2 000 грн., 24 березня 2015 року - у сумі 1 060 грн., 24 квітня 2015 року - 1 100 грн., 11 травня 2015 року - у сумі 1 100 грн., 12 червня 2015 року - у сумі 398 грн., 24 червня 2015 року - у сумі 620 грн., 10 липня 2015 року - у сумі 600 грн., 22 липня 2015 року - у сумі 390 грн., 07 серпня 2015 року - у сумі 1 000 грн., 08 вересня 2015 року - у сумі 1 000 грн., 28 вересня 2015 року - у сумі 300 грн., 09 жовтня 2015 року - у сумі 800 грн., 10 листопада 2015 року - у сумі 1 000 грн., 24 грудня 2015 року - у сумі 700 грн. та 11 травня 2017 року у сумі 2 000 грн. Отже приймаючи до уваги, що сума грошових коштів, сплачених відповідачем позивачу на погашення заборгованості за укладеним між ними 23 листопада 2011 року договором, перевищує заборгованість за тілом кредиту, утворену станом на 08 травня 2014 року, суд вважає за необхідне вирішити питання щодо наявності у АТ КБ «ПриватБанк» підстав для зарахування вищезазначених грошових коштів на покриття інших витрат, пов`язаних з договором. Так, статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У висновку Верховного Суду, викладеному у пункті 91 постанови, ухваленої 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, який відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України є обов`язковим для суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, зазначено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тобто формулювання статті 625 ЦК України щодо тісного зв`язку між нарахуванням процентів та застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, адже за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. В той же час, підписаною відповідачем 23 листопада 2011 року Анкетою-заявою не визначено ані дати повного погашення заборгованості за договором, ані дати повернення чергової частини наданих відповідачу кредитних коштів. Так, частиною другою статті 530 ЦК України закріплено правило, за яким якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Натомість матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження того, що позивач пред`являв до [PERSON] відповідні вимоги щодо повернення наданих їй за укладеним між ними 23 листопада 2011 року договором грошових коштів. Вказане дає суду підстави для висновку, що сплачені [PERSON] позивачу за період часу з 13 червня 2014 року по 11 травня 2017 року грошові кошти у сумі 18 268 грн. зараховувати на покриття нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України витрат АТ КБ «ПриватБанк» не мав підстав. Крім того, вирішуючи клопотання відповідача щодо застосування до позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, наслідків пропуску позовної давності, суд керується таким. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За приписами ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Частинами першою та п`ятою статті 261ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. З правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 11 березня 2015 року по справи № 6-16цс15, слідує, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам, якими передбачено позовну давність тривалістю 50 років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Крім того, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. Так, враховуючи, що підписаною відповідачем 23 листопада 2011 року Анкетою-заявою не визначено ані строку повернення чергових платежів, ані кінцевого строку повернення наданих відповідачу грошових коштів у повній сумі, а матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження пред`явлення позивачем вимоги відповідачу повернути наданий їй кредит, та приймаючи до уваги, що останнього разу [PERSON] здійснила дії, що свідчать про виконання нею укладеного сторонами договору, 11 травня 2017 року, натомість строк дії кредитної карти сплинув останнього дня червня 2016 року, а позивач звернувся з цим позовом до суду лише 22 червня 2020 року, суд доходить висновку, що позовна давність за пред`явленою АТ КБ «ПриватБанк» вимогою про стягнення з відповідача нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України відсотків у сумі 4 022 грн. 28 коп. сплинула. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За таких обставин суд доходить висновку, що в частині стягнення з відповідача на користь позивача відсотків, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України, у сумі 4 022 грн. 28 коп. позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» не підлягають задоволенню. Вирішуючи правомірність зарахування позивачем сплачених відповідачем грошових коштів у сумі 18 268 грн. на покриття пені, суд виходить з наступного. Частинами першою та третьою статті 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею), яка, як слідує з ч. 1 ст. 546 ЦК України, є видом забезпечення виконання зобов`язання, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Крім того, відповідно до ст. 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014. Згідно з вимогами ст. 2 вказаного Закону України на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. На час розгляду справи в суді Указ Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України не прийнятий. В той же час, в ході судового розгляду цієї справи було встановлено, що зареєстрованим та постійним місцем проживання відповідача є місто Слов`янськ Донецької області, яке входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02 грудня 2015 року. Так, враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що підписаною 23 листопада 2011 року відповідачем Анкетою-заявою не передбачено пені за прострочку виконання зобов`язання, суд доходить переконання, що нараховувати пеню, причому не лише за період часу з 23 листопада 2011 року по 01 березня 2019 року, АТ КБ «ПриватБанк» не мав підстав, в зв`язку з чим в частині стягнення зі [PERSON] на його користь пені у сумі 115 814 грн. 08 коп. заявлені ним позовні вимоги задоволенню не підлягають. До того ж, оскільки позивач не мав підстав нараховувати відповідачу пеню, то й зараховувати сплачені відповідачем грошові кошти у сумі 18 268 грн. на покриття пені АТ КБ «ПриватБанк» не мав підстав. Таким чином, оскільки сплачені [PERSON] грошові кошти у сумі 18 268 грн. позивач не мав підстав зараховувати на покриття будь-яких інших платежів, пов`язаних з укладеним сторонами 23 листопада 2011 року договором, окрім погашення заборгованості за тілом кредиту, яка станом на 08 травня 2014 року, коли відповідач останнього разу використовувала кредитні кошти, становила 13 434 грн. 75 коп., тобто була меншою, ніж сплачена відповідачем грошова сума, а інші позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягають, суд доходить висновку про необхідність відмовити позивачу у задоволенні його позову до [PERSON] у повному обсязі. Крім того, враховуючи, що відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд доходить висновку, що судовий збір з відповідача на користь позивача стягненню також не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed