Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-10 00:00:00

В березні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області, Головне управління ДФС у Донецькій області, про визнання договору дарування земельної ділянки площею 0,1473 га, кадастровий номер 1421781100:01:000:0266, розташованої по [ADDRESS] , цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, від 17.05.2017 року, посвідченого Приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу, удаваним правочином, визнання договору дарування договором купівлі-продажу земельної ділянки та її розподіл, як спільної сумісної власності подружжя шляхом визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частину вказаної земельної ділянки. В обґрунтування позову посилалася на те, що 17.05.2017 року вони з чоловіком [PERSON] за спільні кошти в розмірі 21 400 грн. придбали у [PERSON] земельну ділянку по [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, право власності на земельну ділянку оформили на чоловіка. Проте, в січні 2019 року їй стало відомо, що вказана земельна ділянка належить [PERSON] на підставі договору дарування від 17.05.2017 року, тобто безоплатного правочину, що не відповідає дійсності, оскільки між сторонами фактично укладався договір купівлі-продажу земельної ділянки, та порушує її право на розподіл спільного майна подружжя у виді зазначеної земельної ділянки. Просила суд визнати договір дарування земельної ділянки удаваним, внаслідок чого визнати його договором купівлі-продажу земельної ділянки, поділити земельну ділянку, визнавши за нею право власності на Ѕ частину. Ухвалою судді Володарського районного суду Донецької області від 11.03.2019 року позов залишено без руху для сплати судового збору. Ухвалою суду від 11.04.2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Відповідачам визначено строк для подання відзиву, третій особі - пояснень до позову. Копію ухали надіслано сторонам, третій особі. В ході підготовчого засідання позивачкою надано додаткові пояснення в частині поділу майна подружжя, подано заяву про залучення третьої особи. Ухвалою суду від 24.05.2019 року залучено в якості третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову Головне управління ДФС у Донецькій області. Копію ухвали надіслано третій особі, визначено строк для надання пояснень. Відповідачами [PERSON] , [PERSON] подано відзив на позов, за змістом якого вони не заперечують проти позову, підтверджують, що дійсно земельна ділянка по [ADDRESS] була придбана [PERSON] за оплатним договором за 21 400 грн про що свідчить видана [PERSON] розписка. Подано пояснення третьої особи. Ухвалою суду від 12.08.2019 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду. Позивачка та її представник адвокат Косенко С.С., який діє на підставі ордеру, до судового засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримали з підстав зазначених у ньому та додаткових поясненнях, наполягали на його задоволенні. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник адвокат Коваленко К.О., яка діє на підставі ордеру, до судового засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, не заперечували проти задоволення позову. Треті особи Приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області, представник Головного управління ДФС у Донецькій області до судового засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. З огляду на неявку належно повідомлених сторін та їх представників, третіх осіб, суд розглянув справу у їх відсутність без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням частини 2 статті 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Статтями 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання шляхом звернення до суду, в порядку встановленому законом, за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Предметом даного спору є удаваний правочин, правові наслідки удаваного правочину та право власності на частку спільного майна подружжя. Удаваним правочином, відповідно до статті 235 ЦК України, є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Тобто, за удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Судом встановлено, що 17.05.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір дарування земельної ділянки, за яким [PERSON] передала у власність [PERSON] , а останній прийняв у дар земельну ділянку ділянки площею 0,1473 га, кадастровий номер 1421781100:01:000:0266, розташовану по [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.05.2017 року за №20441785. Статтею 203 ЦК України, що регламентує загальні положення про правочини, визначено що головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Тобто, за змістом вищевказаних статей, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Проте, матеріали справи містять розписку про отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів за земельну ділянку кадастровий номер 1421781100:01:000:0266, розташовану по [ADDRESS] , в сумі 21 400 грн. У своїх відзивах на позов відповідачі [PERSON] та [PERSON] визнаючи позов, також зазначили, що фактично між ними вчинений договір купівлі-продажу земельної ділянки, оскільки [PERSON] передала у власність [PERSON] земельну ділянку по [ADDRESS] , а [PERSON] прийняв її та сплатив за неї грошові кошти в сумі 21 400 грн. Відповідно до статті 655 ЦК України, у разі коли одна сторона (продавець) передає майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає майно (товар) і сплачує за нього певну грошову суму між сторонами виникає такий вид договірних зобов`язань як купівля-продаж. Договір купівлі-продажу земельної ділянки укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ст.657 ЦК України). Таким чином, враховуючи, що вільне волевиявлення та внутрішня воля [PERSON] та [PERSON] були спрямовані на укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, підтвердженням чого є той факт, що передача майна у вигляді земельної ділянки відбулася після сплати за неї грошової суми, суд приходить до висновку, що договір дарування земельної ділянки, укладений 17.05.2017 року між [PERSON] та [PERSON] , предметом якого є земельна ділянка площею 0,1473 га, кадастровий номер 1421781100:01:000:0266, розташована по [ADDRESS] , цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, посвідчений Приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу, є удаваним правочином, з метою приховати договір купівлі-продажу земельної ділянки. Такі висновки суду також узгоджуються з положеннями цивільного законодавства про дарування, щодо якого наявність обов`язку у сторін договорувчинити на користь один одного дію майнового або немайнового характеру, чи отримати іншу взаємну винагороду суперечить правовій природі дарування. Отже, встановивши, що договір дарування земельної ділянки, укладений 17.05.2017 року, посвідчений Приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу, є удаваним правочином, між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1473 га, кадастровий номер 1421781100:01:000:0266, розташованої по [ADDRESS] , цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а тому вимоги позивачки в цій частині позову підлягають задволенню в повному обсязі. Вирішуючи позов про визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частку земельної ділянки суд виходить з наступного. [PERSON] та позивачка [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 26.04.2002 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданим Відділом РАГС Орджонікідзевського РУЮ м. Маріуполя Донецької області, актовий запис№104 від 26.04.2002 року. Земельна ділянка по [ADDRESS] , набута [PERSON] за договором купівлі-продажу за час шлюбу. За статтями 60, 63 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статті 372 ЦК України. Так, зі статті 69 СК України вбачається, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За статтею 70 СК України, статтею 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі (стаття 71 СК України). Таким чином, враховуючи що за час шлюбу [PERSON] з [PERSON] останній за договором купівлі-продажу набув права власності за земельну ділянку по [ADDRESS] , та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому може бути поділена між чоловіком та дружиною незалежно від розірвання шлюбу. При цьому розмір часток дружини та чоловіка є рівними. Отже вимоги позивачки про визнання за нею права власності на Ѕ частку земельної ділянки по [ADDRESS] гуртуються на законі, та підлягають задоволенню шляхом визнання за нею права власності на Ѕ частку земельної ділянки площею 0,1473 га, кадастровий номер 1421781100:01:000:0266, розташованої по [ADDRESS] , цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Вирішуючи питання щодо судових витрат суд встановив, що судові витрати складаються із судового збору, який на день звернення до суду становив за заявлену вимогу немайнового характеру в сумі 768,40 грн. та за вимогу майнового характеру в сумі 2000 гривень. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в повному обсязі. Таким чином, суд вважає, що судові витрати необхідно розподілити в рівних частках між відповідачами [PERSON] та [PERSON] , та стягнути по 1384,20 грн. з кожного.

Outcome: approved