Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги, з урахуванням вимог позовної заяви, поданої у новій редакції на виконання вимог ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 02 жовтня 2019 року, мотивувало тим, що 04 липня 2013 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 8100,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок шляхом підписання заяви №б/н від 04 липня 2013 року. Підписанням заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. У зв`язку із неналежним виконанням умов кредитного договору відповідачем, станом на 15 липня 2019 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 121459,73 грн, з яких: 57046,63 грн - заборгованість за тілом кредиту, 31812,89 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 31888,02 грн - нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 712,19 грн - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн. Позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в розмірі 121459,73 грн за кредитним договором №б/н від 04 липня 2013 року та судовий збір у розмірі 1921,00 грн. Позивачем АТ КБ «ПриватБанк» було подано клопотання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 12 вересня 2019 року дана цивільна справа передана за підсудністю на розгляд до Вінницького міського суду Вінницької області. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25 жовтня 2019 року було відкрите спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) осіб з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив. У визначений судом строк, 15 листопада 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача [PERSON] , де зазначає, що звернувся до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про вирішення спору у позасудовому порядку шляхом реструктуризації боргу та укладення графіку його погашення. При цьому вказує про отримання ним лише 32700,00 грн кредиту, в той час як заявлена позивачем сума до стягнення є значно більшою. Звертає увагу суду на те, що він є пенсіонером, самостійно виховує двох малолітніх дітей, а через розмір своїх доходів неспроможний сплатити заборгованість. Про розмір заборгованості обізнаний не був, у позасудовому порядку питання погашення боргу не вирішувалося. Позивач правом на подання відповіді на відзив не скористався. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом установлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами ст. 526, 527, 530, 536, 546, 549, 550, 610-611, 625, 629, 638, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України. Судом установлено, що 04 липня 2013 року [PERSON] підписав заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, у якій зазначений розмір кредитного ліміту 1000,00 грн за платіжною карткою «Універсальна». Згідно інформації, викладеної в цій заяві відповідач підтвердив, що він погоджується із тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. На підставі цієї заяви відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано декілька кредитних карток, що підтверджується випискою по рахунку, а також довідкою банку. Банк, звертаючись до суду з позовом, надав заяву від 04 липня 2013 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанку», яка підписана відповідачем, розрахунок заборгованості за договором № б/н від 04 липня 2013 року, виписку по картковому рахунку, а також витяги з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms. Згідно наданого банком розрахунку, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 15 липня 2019 року становить 121459,73 грн, з яких: 57046,63 грн- заборгованість за тілом кредиту, 31812,89 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 31888,02 грн - нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 712,19 грн - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн. Заяву від 04 липня 2013 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «Приватбанку», яка підписана [PERSON] розрахунок заборгованості за кредитним договором, виписку по рахунку, з якої достеменно вбачається, що позичальник користувався грошима та частково сплачував заборгованість, суд вважає достатніми доказами для підтвердження того, що між сторонами виникли кредитні правовідносини, та факту отримання відповідачем кредиту. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України). Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Саме такий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17. Як убачається із матеріалів справи, зокрема заяви позичальника [PERSON] від 04 липня 2013 року в ній обумовлений розмір кредитного ліміту, тип банківської платіжної картки. Разом із тим, відсутні його умови щодо строку дії кредитного ліміту, відсоткової ставки, порядку погашення заборгованості, а також про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені) за порушення зобов`язання, прострочення його виконання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. АТ КБ «Приватбанк», звернувшись із вимогою про погашення кредиту, просив окрім тіла кредиту (суми, яку фактично отримав у борг позичальник та заборгованості за простроченим тілом кредиту), стягнути пеню за несвоєчасну сплату кредиту. Обґрунтовуючи своє право вимоги в цій частині, а також розмір і порядок нарахування, позивач крім розрахунку кредитної заборгованості за договором від 04 липня 2013 року посилається на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, які розміщені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/, а також Тарифи, як невід`ємну частину договору, яким визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та її розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору, позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати неустойки (пені) чи відповідальності за прострочення виконання зобов`язань, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Наданий позивачем витяг із Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанком належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем. За таких обставин, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату неустойки (пені) за прострочене зобов`язання, подані банком Витяг з Умов та Тарифи не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Отже суд не вбачає підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність за невиконання чи порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Такого висновку суд дійшов також з урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, які є обов`язковими для застосування у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Відтак у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» 31888,02 грн - пені за прострочене зобов`язання, 712,19 грн - пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн необхідно відмовити. Щодо іншої заборгованості (тіло та прострочене тіло кредиту), то суд вважає, що належними та допустимими доказами позивачем підтверджено отримання відповідачем кредитних коштів у розмірах, зазначених у виписці банку за рахунком відповідача, а тому на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором №б/н від 04 липня 2013 року за тілом кредиту в сумі 57046,63 грн та за простроченим тілом кредиту в сумі 31812,89 грн. Виходячи з положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за №168/04, Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою НБУ від 04 липня 2018 року №75, виписка з рахунку є належним та допустимим доказом отримання коштів. Відповідач, заперечуючи щодо отримання коштів та розміру заборгованості, належних та допустимих доказів щодо цього не надав. Сам же факт звернення відповідача до банку для проведення реструктуризації не може бути підставою для відмови в позові. Таким чином з [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню сума в розмірі 88859,52 грн. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» судовий збір у розмірі 1405,40 грн, тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial