Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що [PERSON] звернулася до позивача з метою отримання банківських послуг, у звFязку з чим підписала заяву F б/н від 29.06.2011 року та отримала кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобовFязання за договором та угодою виконав в повному обсязі. Відповідач не надала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, в результаті чого станом на 09.07.2018 року утворилася заборгованість в розмірі 12969,78 грн., яка складається з наступного: 404,83 грн. F тіло кредиту; 2801,73 грн. F нараховано відсотків за користування кредитом; 8669,42 грн. F нараховано пені; а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. F штраф (фіксована частина); 593,80 грн. F штраф (процентна складова). Тому позивач і звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом у розмірі 12969,78 грн., а також судового збору в розмірі 1762,00 грн. Представник позивача у своїй позовній заяві зазначив про можливість розгляду справи за відсутності представника ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк», вказав про повне підтримання своїх позовних вимог та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не прибула, належним чином була повідомлена про день та час слухання справи, через розміщення оголошення на веб-сайті суду, причини своєї неявки суду не повідомила, у звFязку з чим судом ухвалено здійснювати заочний розгляд справи без участі відповідача відповідно до ст.ст. 280-281 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів, за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що згідно наданих позивачем копій документів, 29.06.2011 року відповідачем було підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (далі - Анкета-заява) (а.с. 8). У вказаній Анкеті-заяві зазначено, що підписант згоден з тим, що дана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між клієнтом і банком договір про надання банківських послуг. При цьому, Анкета-заява, копія якої додана позивачем до позовної заяви, не містить посилань на те, яку саме кредитну карту погодився оформити відповідач, умови користування кредитом та його погашення, порядок нарахування та сплати відсотків за користування кредитом, порядок нарахування та сплати штрафу і пені за невиконання умов Договору. Згідно Анкети-заяви кредитний ліміт не визначений. Крім того слід зазначити, що в пункті щодо виявленого бажання оформити на своє імFя картку, стоїть позначка відповідача «зарплатная карта», що суперечить обставинам, викладеним в позовній заяві щодо надання кредиту. До позовної заяви позивачем додано довідку про умови кредитування від 10.10.2011 (а.с. 9), яка є нечитабельною, крім того, не зрозуміло кому вона видавалася, кого з нею було ознайомлено. Візуально підпис особи на вказаній довідці не збігається з підписом відповідача, що був проставлений в Анкеті-заяві. Разом з цим, в Анкеті-заяві взагалі відсутні будь-які відомості щодо наявності такої довідки як складової частини договору про надання банківських послуг. Відсутність відомостей щодо назви картки, умов оформлення та видачі відповідачу кредиту, тарифів, суми кредитного ліміту, виключають можливість перевірити правильність нарахування заборгованості відповідача згідно з наданим до суду розрахунком заборгованості (а.с. 5-7), оскільки картки містять різні умови нарахування заборгованості за кредитом, відсотків, пені та штрафів. При цьому, до позовної заяви не додані документи, які підтверджували, що на момент підписання Анкети-заяви 29.06.2011 року відповідач була ознайомлена саме з тими Тарифами та Умовами та правилами надання банківських послуг в Приватбанку, витяг з якого долучено до позовної заяви. Відповідно до рішенням Єдиного акціонера Банку від 21.05.2018 року F 519 було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено назву найменування банку на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк». Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частина 1 статті 634 ЦК України визначає, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Стаття 628 ЦК України визначає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частиною 1 та 2 статті 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Таким чином, відповідно до умов, зазначених у Анкеті-заяві, яку підписала відповідач, Умови та Правила надання банківських послуг, Пам'ятка [PERSON], Тарифи, а також заява про приєднання до Умов та Правил становлять в сукупності укладений Договір про надання банківських послуг. У той же час, позивачем, АТ КБ «ПриватБанк», не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання позичальником Умов та Правил надання банківських послуг, Пам`ятки клієнта і Тарифів, що б в сукупності із Анкетою-заявою, свідчило про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг. Крім того, не надано доказів узгодження сторонами виду кредитної картки в Анкеті-заяві. Згідно з вимогами ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Верховний Суд України у справі F 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Необхідність доказування ознайомлення відповідача з Тарифами обслуговування кредитних карт і Умовами та правилами надання банківських послуг в Приватбанку підтверджується і правовим висновком Верховного Суду України, зробленим у справі F 6-2320цс16 від 22.03.2017 року, в якій було скасовано рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій у зв'язку з тим, що «суд не встановив наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобов'язання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов'язання з повернення кредиту». Аналогічні за своїм змістом правові позиції викладені у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року (справа F 578/132/16-ц, провадження F 61-3836св18). Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. У відповідності до вимог статей 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частина 2 статті 83 ЦПК України визначає, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Таким чином, враховуючи, що за умовами Анкети-заяви позичальника, вказана Анкета-заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами складає між позичальником та банком договір про надання банківських послуг, а долучений позивачем до матеріалів позовної заяви Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, не містить підпису позичальника, то суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що під час підписання заяви позичальника відповідач був ознайомлений саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг. Крім того, до позовної заяви не додані Пам'ятка клієнта та Тарифи, лише в сукупності з якими Анкета-заява становить банківський договір, які були б підписані відповідачем. До позовної заяви також не надані докази, що яка саме картка була оформлена та видана відповідачу, так як Анкета-заява містить посилання на вид «зарплатна картка», яку мав намір оформити відповідач. Суд звертає увагу на те, що в Анкеті-заяви відсутнє посилання на узгоджений розмір кредитного ліміту в 2000,00 гривень, на який позивач посилається у позовній заяві. Відповідно до п. 2.1.1.2.1 Витягу з Умов та Правил надання банківських послуг, які долучені позивачем до позовної заяви і на які він посилається у позовній заяві, для надання послуг Банк видає [PERSON], її вид визначений в пам'ятці/Довідці про умови кредитування та Заяві, підписанням якої [PERSON] і Банк укладає Договір про надання банківських послуг. Датою укладення Договору являється дата отримання [PERSON], зазначеної в Заяві. Суду не надано доказів зазначення в Анкеті-заяви виду карти з кредитним лімітом, яку мав намір отримати відповідач, доказів фактичної видачі кредитної картки, а також доказів, що підтверджують строк дії Картки, що є істотними умовами договору, доказів зарахування кредитних коштів на картку. Також, суду не надано документальних підтверджень того, що розрахунок заборгованості за договором б/н, який долучений до позовної заяви, дійсно стосуються кредиту, яким користувався відповідач, так як ні в Анкеті-заяві, ні в розрахунках, ні в інших документах, які долучені до позовної заяви, немає посилань на відомості, за допомогою яких можливо ідентифікувати боржника, зокрема посилань на номер карткового рахунку боржника. Враховуючи викладене суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed