Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-01 00:00:00

В березні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом та обґрунто-вує його тим, що 27 березня 2014 року о 19 годині 30 хвилин лікар-психіатр Бориспільської ЦРЛ [PERSON] видала направлення до КЗ КОР «ОПНМО» на обстеження в стаціонарних умовах та при необхідності лікування позивача. Крім того, вона прийняла рішення про про-ведення психіатричного огляду [PERSON] Однак позивач не надавав добровільну згоду на надання йому психіатричної допомоги. Крім того, лікар-психіатр Бориспільської ЦРЛ [PERSON] не зверталась до суду з заявою про примусове проведення психіатричного огляду [PERSON] та госпіталізацію позивача до психіатричного закладу для обстеження і лікування. Тому [PERSON] просить суд визнати протиправними дії лікаря-психіатра Бориспільської ЦРЛ [PERSON], що полягають у видачі направлення до КЗ КОР «ОПНМО» на обстеження в стаціонарних умовах та при необхідності лікування позивача; визнати недійсним це направ-лення та визнати незаконним рішення лікаря-психіатра Бориспільської ЦРЛ [PERSON] від 27 березня 2014 року про проведення психіатричного огляду [PERSON] У судовому засіданні [PERSON] підтримує позов та просить суд задовольнити його. Представник відповідача [PERSON] та лікар-психіатр Бориспільської ЦРЛ [PERSON] не зявились у судове засідання. Вони завчасно у встановленому порядку повідомлені про час та місце розгляду цивільної справи. Ця обставина підтверджується їх особистими підписами в довідках (а.с.91, 92). Вислухавши пояснення позивача та дослідивши докази, які містяться в матеріалах ци-вільної справи, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Встановлено, що 27 березня 2014 року о 19 годині 30 хвилин лікар-психіатр Бориспіль-ської ЦРЛ [PERSON] видала направлення до КЗ КОР «ОПНМО» на обстеження в стаціонар-них умовах та при необхідності лікування позивача (а.с.5, 45). В той же день вона прийняла рішення про проведення психіатричного огляду [PERSON] Ця обставина підтверджується вчиненим нею записом в амбулаторній картці позивача (а.с.49). Відповідно до ч.2, ч.3 ст.11 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрич-ний огляд проводиться лікарем-психіатром на прохання або за усвідомленою згодою особи. Психіатричний огляд особи може бути проведено без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника у випадках, коли одержані відомості дають достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, або завдасть значної шкоди своєму здоровю у звязку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги. Згідно з ч.7 цієї статті у випадку, коли відсутні дані, що свідчать про наявність пере-лічених обставин, лікар-психіатр направляє до суду за місцем проживання цієї особи заяву про проведення психіатричного огляду особи в примусовому порядку. До заяви додається висновок лікаря-психіатра, який містить обґрунтування про необхідність проведення такого огляду, та інші матеріали. Психіатричний огляд особи проводиться лікарем-психіатром у примусовому порядку за рішенням суду. За правилом ч.1 ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страж-дає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або ліку-вання можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задо-вольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Встановлено, що 24 лютого 2014 року [PERSON] подала головному лікарю Борис-пільської ЦРЛ [PERSON] заяву (а.с.6, 93), в якій вона категорично відмовилась від надання їй психіатричної допомоги: проведення огляду, обстеження та госпіталізації. Ця обставина свідчить про те, що позивач не надавав добровільну згоду на надання йому будь-якого виду психіатричної допомоги. Дійсно, з копій доповідних акушерки Бориспільської ЦРЛ [PERSON] та діловода Бориспільської ЦРЛ [PERSON] (а.с.28, 29, 46, 47) вбачається, що 27 березня 2014 року приблизно о 16 годині 30 хвилин позивач вів себе неадекватно та погрожував вчиненням суїциду. Однак в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] вчиняла дії, спрямовані на завдання шкоди її здоровю або створення небезпеки для неї чи оточуючих. Ця обставина свідчить про те, що оголошені нею погрози були голослівними та не містили ознаку реальності. Крім того, з копії листа в.о. голови Бориспільського міськрайонного суду №3/02.03/ 2016 від 18 лютого 2016 року (а.с.12) вбачається, що лікар-психіатр Бориспільської ЦРЛ [PERSON] не зверталась до суду з заявою про примусове проведення психіатричного огляду позивача або госпіталізацію його до психіатричного закладу для обстеження і лікування в стаціонарних умовах. Ретельний аналіз цих обставин свідчить про те, що підстави для примусового надання [PERSON] будь-якого виду психіатричної допомоги були відсутні. З огляду на це суд вважає, що належить визнати протиправними дії лікаря-психіатра Бориспільської ЦРЛ [PERSON], які полягали у видачі направлення до КЗ КОР «ОПНМО» на обстеження та лікування позивача в стаціонарних умовах, та визнати незаконним прийняте нею рішення про проведення психіатричного огляду [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного життя. Згідно з ч.2 цієї статті органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необ-хідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Встановлено, що примусове надання позивачу психіатричної допомоги на підставі лише двох доповідних медичних працівник та без попереднього звернення лікаря-психіатра до суду є невиправданим та свавільним втручанням у право [PERSON] на повагу до її при-ватного життя. Таке втручання становить пряме порушення ч.1 ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Суд вважає, що припинення цього порушення є додатковою, але не менш вагомою під-ставою для задоволення позову. Однак, як вбачається з абз.2 ч.2 ст.16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес виключно способом, що передбачений законом. Встановлено, що чинним законодавством не передбачений такий спосіб захисту ци-вільного права, як визнання недійсним направлення особи на обстеження та лікування в стаціонарних умовах. З огляду на це суд вважає, що підстави для задоволення позову в частині цієї вимоги відсутні. Крім того, відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інфор-мацію щодо предмета доказування. Згідно з ч.3 цієї статті суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Встановлено, що в обґрунтування своїх вимог та заперечень сторони подали чимало інших доказів. Однак вони не містять інформацію, що безпосередньо стосується предмета доказування. З огляду на це суд вважає, що інші докази є неналежними в розумінні ч.1 ст.58 ЦПК України.

Outcome: partial