Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

В березні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь 6000 грн. моральної шкоди. Вимоги позивача обґрунтовані бездіяльністю Міністерства закордонних справ / МЗС/ щодо виконання рішень судів про поновлення [PERSON] на посаді, що набули законної сили. В ході розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 21984 грн., витрати на оплату судово - психологічної експертизи у розмірі 5200 грн., на перерахування коштів у розмірі 41, 60 грн. та судовий збір у розмірі 344, 10 грн., а всього 27509, 70 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача - МЗС заперечував проти задоволення позову. Представник відповідача - Державної казначейської служби України в судове засідання не з»явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи доказами, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 3 жовтня 2012 року задоволено позов [PERSON] до Міністерства закордонних справ України про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу. 8 жовтня 2012 року Окружний адміністративний суд м. Києва видав виконавчий лист, яким допустив до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді з 5 квітня 2012 року та стягнення на свою користь середньомісячного заробітку в розмірі 6404, 31 грн. 11 жовтня 2012 року копію виконавчого листа було вручено відповідачеві. З огляду на відмову відповідача добровільно виконати рішення суду головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України 5 листопада 2012 року відкрито виконавче провадження стосовно негайного поновлення на роботі позивача та стягнення на його користь середньомісячний заробіток. Ухвалою колегії суддів Київського апеляційного адміністративного суду від 5 грудня 2012 року апеляційна скарга залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишено в силі. Незважаючи на рішення двох судів і постанову державного виконавця від 25 грудня 2012 року про накладення на боржника штрафу в розмірі 680 грн. та вимогу виконати у п»ятиденний строк рішення Окружного адміністративного суду м. Києва, Міністерство закордонних справ не вживало кроків стосовно поновлення. Крім того, Перший заступник Міністра закордонних справ України надіслав до Державної виконавчої служби листа щодо неможливості поновлення позивача на посаді радника відділу Російської Федерації через відсутність вакантних посад радників у штатному розписі Першого територіального департаменту МЗС України. Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов»язковими для виконання на всій території України. Як вбачається із положень ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов»язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб і підлягають виконанню на всій території України. Так, рішенням у справі «Іванов проти України» (остаточне від 15.01.2010) Європейський суд з прав людини визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу, внаслідок тривалого невиконання рішення суду. При цьому в рішенні Суду зазначено: «...51. право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін... Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок ...». Розмір компенсації за зазначеним рішенням становить 2 500 євро. Європейський Суд з прав людини в рішенні по справі «Людмила Науменко проти України» від 10 грудня 2009 року, визнавши факт порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції щодо тривалості виконання судового рішення, зокрема зазначив: «Таким чином, тривалість виконання цього рішення (про стягнення на користь заявниці 3000 гривень відшкодування моральної шкоди) становила близько трьох років та десяти місяців». Розмір компенсації за зазначеним рішенням становить 1 200 євро. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь моральну шкоди посилаючись на те, що саме внаслідок неправомірних дій МЗС йому завдану моральну шкоду. Згідно зі статтею 1167 ЦК Україна моральна шкода надана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю іі вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті. Відповідно до частини 3 статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається, судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеню вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Як вбачається із позову і це підтверджується матеріалами цивільної справи, що внаслідок неможливості реалізувати своє право на працю, позивач зазнав моральні страждання, а саме замість того, щоб займатися улюбленою справою, вдосконалювати професійні знання та практичні навички, він змушений був брати участь у судових засіданнях, відвідувати районний центр зайнятості, брати участь у семінарах щодо пошуку роботи. Знаходячись не поновленим на роботі позивач з досконалим знанням двох іноземних мов та двох дипломів з відзнакою обіймав посаду робітника з благоустрою в комунальному підприємстві з утримання зелених насаджень. Крім того, вказаною нестабільною ситуацією спричинено суттєві зміни у сімейних стосунках, підірвано авторитет перед донькою та сином, для яких позивач завжди був взірцем у ставленні до дорученої справи; втрачено нормальні зв»язки, погіршився морально - психологічний стан. За клопотанням позивача ухвалою суду від 20 листопада 2013 року призначено по справі судову психологічну експертизу. Згідно із висновком експерта № 1-11/12 від 11 грудня 2013 року внаслідок ситуації, що досліджується за справою, [PERSON] були спричинені психологічні (моральні) страждання. Орієнтовний розмір компенсації завданих моральних страждань становить 18 мінімальних заробітних плат. За проведене судове психологічне дослідження позивачем сплачено 5200грн. відповідно до квитанції № 1-02/12/2013 від 12 грудня 2013 року. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому, розмір збитків (упущеної вигоди) повинен доводити позивач. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995р. особа звільняється від відповідальності з відшкодування моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.ст.57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Протягом всього часу розгляду справи судом не здобуто, а представником відповідача-1 не надано належного та допустимого доказу, який би свідчив, обґрунтовував відсутність вини відповідача у заподіянні позивачу моральної шкоди. Крім того, суд вважає, що внаслідок неправомірних дій відповідача, позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях та душевних хвилюваннях у зв'язку з невизначеністю у часі реального виконання рішення суду, що змусило його до необхідності змін в організації свого життя з метою знаходження часу та можливостей для тривалого захисту порушених прав шляхом неодноразових звернень до ВДВС та в подальшому до суду. Таким чином, суд вважає що з урахуванням викладеного та встановленого у судовому засіданні, позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди та витрат, пов'язаних з проведенням судової психологічної експертизи, є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. Разом з тим, статтею 56 Конституції України закріплено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі викладеного,

Outcome: partial