Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-26 00:00:00

Банк та відповідач [PERSON] перебувають у договірних правовідносинах на підставі договору № VIUWGA0000002048 від 27 лютого 2008 року. Відповідно до умов цього договору позивач надав відповідачу [PERSON] кредит в сумі 100\~тисяч гривень на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу. Відповідач [PERSON] зобовязувалася повернути кредит, сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 1,34 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Кінцевий термін повернення кредиту 27 лютого 2020 року. В забезпечення виконання зобовязань [PERSON] 27 лютого 2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір поруки, відповідно до якого [PERSON] зобовязувався відповідати перед кредитором за виконання зобовязань за договором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Відповідачі свої зобов'язання належним чином не виконують. Користуючись своїм правом достроково вимагати повернення суми кредиту, 28 березня 2017 року Банк звернувся до суду з вимогою про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитом на загальну суму 106 тисяч гривень, в тому числі: 75\~548 гривень 40 копійок заборгованість за кредитом та 30\~451 гривня 60 копійок заборгованість по процентах за користування кредитом. Представник позивача у судові засідання на 05 та 21 квітня, 10 та 23 травня, 12 та 27 червня 2017 року не зявлявся, хоча кожного разу був належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи. У п. 3 позовної вимоги (а.с. 3) просив провести розгляд справи за його відсутності в разі неявки в судове засідання відповідачів. Крім того, 12 червня 2017 року представник позивача [PERSON] (а.с. 73, 74) подав заяву про розгляд справи за відсутності представника Банку (а.с. 72). З врахуванням права, передбаченого ч. 2 ст. 158 ЦПК України, суд ухвалив про розгляд справи за відсутності представника позивача. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 12 червня 2017 року пояснила, що дійсно 27 лютого 2008 року оформила кредит в ПриватБанку на 100 тисяч гривень, з яких фактично отримала 96 тисяч, на споживчі цілі (ремонт будинку). 26 тисяч гривень за цим кредитом було сплачено. Однак, з березня 2009 року фінансовий стан в сімї погіршився (і вона, і чоловік втратили роботу), а тому і не змогли сплачувати за кредитом. Коли у 2009 році Банк звернувся з вимогою про звернення стягнення на іпотечний будинок, вона визнала позов і виселилася з будинку, оскільки не мала перспективу сплачувати за кредитом. У 2013 році Банк знову предявив вимогу до неї про дострокове стягнення заборгованості і зараз із неї в примусовому порядку за виконавчим листом стягується заборгованість у сумі майже 360 тисяч гривень. Висловилася, що Банк не має права вдруге стягувати заборгованість, оскільки їх правовідносини уже припинені достроковим стягненням кредиту. В судове засідання на 27 червня 2017 року відповідач [PERSON] не зявилася, хоча належним чином була повідомлена про його час і місце (а.с. 80). Відповідач [PERSON] позов не визнав. Зокрема, заперечив факт укладання із ПАТ КБ «ПриватБанк» чи його попередником договору поруки. Заявив, що у 2013 році Банк також предявляв до нього як до поручителя вимогу про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором із [PERSON] Однак, після того, як він звернувся із заявою про підробку підпису у договорі поруки, представник Банку просив залишити вимогу до нього без розгляду. 19 травня 2017 року він знову звернувся із заявою до поліції про підроблення підпису від його імені у договорі поруки. Оскільки він не буде звертатися у цій справі з клопотанням про проведення почеркознавчої експертизи, просить застосувати позовну давність до вимоги до нього. Одночасно, просив відмовити в позові до [PERSON], оскільки всупереч Конституції України її уже вдруге притягують до цивільної відповідальності за одне й те ж саме порушення. Розглянувши справу у судовому засіданні, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, проаналізувавши законодавство, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного: Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 КК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України передбачено право кожної особи у порядку, встановленому цивільно-процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В судовому засіданні встановлено, що «ПриватБанк» та [PERSON] перебувають у договірних правовідносинах на підставі кредитного договору № VIUWGA0000002048 від 27 лютого 2008 року (а.с. 13-15). Предметом договору є кредит в сумі 100 тисяч гривень, які відповідач [PERSON] отримала шляхом видачі готівки через касу (зворот а.с. 17). Відсотки за користування кредитними коштами Договором встановлені у розмірі 1,34% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 27 лютого 2020 року. Позичальник зобовязувалася надавати щомісячний платіж в смі 1617 гривень 95 копійок для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії (абз. 3 п. 1.1. Договору). Статтями 526, 527, 530 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином, в установлений строк і відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Розрахунком заборгованості за договором (а.с. 4-6), поясненнями відповідача [PERSON] в судовому засіданні встановлено, що остання з березня 2009 року не виконує належним чином свої кредитні зобовязання. Відповідно до ч. 1 ст. 625 та ч. 2 ст. 1050, ст. 1052 ЦК України, Банк - позивач у справі має право \~в разі порушення позичальником умов Кредитного договору, зокрема, створенні простроченої заборгованості, чи створенні реальної загрози невиконання позичальником своїх зобов`язань за Договором, \~вимагати дострокового виконання боргових зобовязань у цілому або у визначеній банком частині. Таке право Банку передбачено і в п. 2.3.7. Договору. З цим позовом Банк звернувся до суду про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за тілом кредиту (75548 гривень 40 копійок) та заборгованості по відсотках за користування кредитом (30451 гривня 60 копійок). В той же час, в суді доведено належним доказом, що рішенням Мурованокуриловецького районного суду від 17 жовтня 2013 року задоволено вимогу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про дострокове стягнення кредиту (а.с. 67-68). Рішення набрало чинності 29 жовтня 2013 року і, згідно інформації Мурованокуриловецького РВ ДВС ГТУЮ у вінницькій області № 2501 від 26.06.2017 (а.с. 89), з 26 листопада 2013 року виконується у примусовому порядку. Зокрема, рішенням суду від 17 жовтня 2013 року із [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнено заборгованість, яка станом на 11 січня 2013 року склала 359732,19 гривень і складалася із заборгованості за кредитом 100097,70 гривень, заборгованості по процентах за користування кредитом 110737,60 гривень, заборгованості по комісії за користування кредитом 1682,26 гривень, пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 129846,43 гривень, штрафу (фіксована частина) 250 гривень, штраф (процентна складова) 17118,20 гривень. За таких обставин, у суду відсутні підстави повторно стягувати із [PERSON] тіло кредиту. Тому суд вважає, що в цій частині позову слід відмовити у звязку з його безпідставністю. Щодо вимоги позивача про стягнення заборгованості по відсотках за користування кредитом, то суд вважає, що вона підлягає до часткового задоволення. Так, відповідно до\~статті 599 ЦК України\~зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. У справі, яка переглядається, кредитним договором передбачено сплату процентів на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки. За змістом частини першої\~статті 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до частин першої, третьої\~статті 1049 ЦК України\~позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Виходячи із системного аналізу статей\~525,\~526,\~599,\~611 ЦК України\~та змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та\~ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до\~статті 1048 цього Кодексу. Така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року (справа № 6-157цс16), 06 липня 2016 року (справа № 6-1047цс16), 21 вересня 2016 року (справа № 6-1252цс16). За таких обставин, суд не приймає до уваги заперечення відповідачів про припинення кредитних правовідносин [PERSON] з ПАТ КБ «ПриватБанк» у звязку з наявністю рішення суду про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки вони (заперечення) не ґрунтуються на нормах законодавства. Одночасно, суд приходить до висновку, що в цій частині позов має бути задоволено частково, оскільки: - відповідно до поданого позивачем розрахунку (а.с. 4-6) заборгованість по відсоткам за користування кредитом нарахована з моменту порушення виконання зобовязань за кредитним договором до 09 лютого 2017 року; - згаданим вище рішенням Мурованокуриловецького районного суду від 17 жовтня 2013 року (а.с. 67-68) із [PERSON] уже стягнуто заборгованість по відсоткам за користування кредитом станом на 11 січня 2013 року. Таким чином підлягає до стягнення 26173 гривні 04 копійки (136910, 64 грн. заборгованості станом на 09.02.2017 - 110737,60 грн. заборгованості станом на 11.01.2013 = 26173,04 грн.) заборгованості по відсоткам за користування кредитом. Щодо вимоги про стягнення заборгованості за кредитом із відповідача [PERSON], суд вважає, що вона задоволенню не підлягає з огляду на наступне: Як вбачається з матеріалів, доданих позивачем до позову, з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], 27 лютого 2008 року було укладено договір поруки між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] (а.с. 18). За клопотанням відповідача [PERSON] судом було витребувано у позивача оригінал договору поруки. У судовому засіданні 12 червня 2017 року [PERSON] заявив, що не підписував з банком договору поруку, що про такий договір йому стало відомо у 2013 році, коли Банк заявив вимогу про солідарне дострокове стягнення заборгованості за кредитом з [PERSON] та з нього, однак, тоді представник Банку просив залишити вимогу до нього без розгляду, а також, що в даний час він звернувся до правоохоронних органів із заявою про підробку підпису від його імені в договорі поруки. Такі свої пояснення відповідач [PERSON] ствердив перед судом талоном-повідомленням № 365 про прийняття заяви про кримінальне правопорушення (а.с. 58), ухвалою Мурованокуриловецького районного суду від 17 жовтня 2013 року (а.с. 69). В той же час, з інформації начальника Мурованокуриловецького ВП Могилів-Подільського ВП ГУНП у Вінницькій області № 2670/224/01-2017 від 27.06.2017 (а.с. 90) слідує, що на сьогоднішній день заява [PERSON] про підроблення його підпису у договорі поруки від 27.02.2008 року розглянута відповідно до Закону України «Про звернення громадян», а в ЄРДР відомості за цією заявою не внесені. Одночасно, після розяснення статей 10 та 11 ЦПК України, відповідач [PERSON] у судовому засіданні 27 червня 2017 року заявив, що не бажає доводити у цій справі достовірність свого підпису у договорі поруки, оскільки це повязано із матеріальними витратами, а тому просив застосувати позовну давність до правовідносин, що склалися у звязку з наявністю договору поруки, на підставі його заяви (а.с. 75-77) та враховуючи правові позиції ВСУ. Згідно зі\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом\~ст. 10 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Оскільки стороною, що заперечує факт укладення договору поруки за кредитним договором, не мається на меті доведення недійсності чи неукладення такого договору, суд не розглядає такі його заперечення через недоведеність. Однак, суд враховує наступні положення цивільного законодавства: Згідно з ч. 5\~ст. 261 ЦК України\~за зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За змістом ч. 4\~ст. 559 ЦК України\~порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Оскільки відповідно до\~ст. 554 ЦК України\~поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений ч. 4\~ст. 559 ЦК України\~строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно із умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Проте, якщо кредитор змінює на підставі ч. 2\~ст. 1050 ЦК України\~строк виконання основного зобов'язання, позовна давність обчислюється від цієї дати. Отже, пред'явивши у 2013 році вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, яка задоволена судом (а.с. 67-68), кредитор відповідно до ч. 2\~ст. 1050 ЦК України\~змінив строк виконання основного зобов'язання й зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців (ч. 4\~ст. 559 ЦК України) від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту. Такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від\~\~27 січня 2016 року у справі № 6-990цс15,\~яка, згідно зі\~ст. 360-7 ЦПК України,\~є обов'язковою для всіх\~судів України (суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України). Отже, строк позовної давності (предявлення позову) до вимоги до [PERSON] як поручителя за кредитним договором № VIUWGA0000002048 від 27 лютого 2008 року, розпочався з моменту предявлення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором (справа № 139/254/13-ц), тобто з (принаймні) 17 жовтня 2013 року (дата прийняття рішення судом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором) і могла бути заявлена до [PERSON] як поручителя лише протягом шести місяців. Відповідно до п. 5 Договору поруки, у випадку невиконання боржником будь-якого зобовязання, передбаченого п. 1.1 Договору, Банк повідомляє про це поручителя шляхом направлення письмової вимоги із зазначенням невиконаного зобовязання. Матеріалами справи, зокрема повідомленням заступника керівника напрямку по стандартизованій претензійно-позовній роботі, доведено, що поручителю 11 лютого 2017 року було направлено повідомлення про погашення простроченої заборгованості за кредитом не пізніше 5 календарних днів з дати одержання повідомлення (а.с. 7). Однак, це рекомендоване поштове відправлення (зворот а.с. 12) відповідачу не вручено (а.с. 88). При чому, позивач направляв поштове відправлення відповідачу [PERSON] на адресу, яка завідомо для позивача була не достовірною, оскільки, відповідно до рішення Мурованокуриловецького районного суду від 29 липня 2009 року (а.с. 59) відповідачі були виселені з будинку № 18 по провулку Кірова в смт Муровані Кирилівці. З врахуванням вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що вимога до [PERSON] як до поручителя заявлена поза межами позовної давності, відповідач просить застосувати позовну давність, а позивач не обґрунтовує поважність причини пропуску такого строку. Відповідно до частин 3 і 4 статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судового рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати (ч. 1 ст. 88 ЦПК України). Судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України). При зверненні до суду з цим позовом позивачем було сплачено мінімальний розмір судового збору за позов майнового характеру (1600 гривень) (а.с. 1). Суд прийшов до висновку про часткове задоволення вимоги до [PERSON], але судовий збір за такий розмір позову все рівно мав би бути 1600 гривен, а тому з відповідачів на користь позивача належить до стягнення 1600 гривень судових витрат.

Outcome: partial