Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-07 00:00:00

В березні 2018 року позивачка звернулася до суду з позовом, який 20 серпня 2018 року уточнила та просила суд ухвалити рішення, яким визнати за нею, [PERSON] право користування житловою площею у квартирі за адресою: [ADDRESS] селище Горького Дніпровський район Дніпропетровська область. Адвокат позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача Державного підприємства «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» НААНУ за довіреністю [PERSON] позовні вимоги не визнала та заперечувала проти їх задоволення, надала суду відзив на позов (а.с.44-49). Представник відповідача [PERSON] сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області за довіреністю [PERSON] позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення, надав суду відзив на позов (а.с.84). Вислухавши пояснення представників сторін, свідків, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, ознайомившись з наданими сторонами доказами, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що з 2008 року [PERSON] почала проживати спільно однією сімєю з [PERSON], [INFO] у квартирі за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, с-ще Горького, [ADDRESS]. Будинок в якому знаходиться спірна квартира перебуває на балансі Державного підприємства «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» НААНУ, що підтверджується довідкою відповідача №85 від 21 липня 2018 року (а.с.30).\~[PERSON]\~та [PERSON]\~проживали разом\~без реєстрації\~шлюбу,\~вели спільне\~господарство,\~мали спільний\~сімейний бюджет,\~купували разом\~речі першого\~вжитку,\~разом харчувалися,\~відпочивали,\~підтримували квартиру\~у належному\~ стані\~та купували\~майно в\~квартиру (холодильник,\~телевізор,\~пральну машину,\~мікрохвильову піч),\~що підтверджується\~[PERSON] про\~проживання від\~01\~грудня 2017\~року (а.с.14).\~[PERSON] надавала [PERSON] кошти на оплату житлово-побутових послуг, оскільки останній був власником особового рахунку. В 2010 році [PERSON] та [PERSON] за спільні кошти зробили ремонт у квартирі, що також підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] Внаслідок захворювання (а.с.9), 18 листопада 2017 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ №767293 виданим Виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області 21 листопада 2017 року, актовий запис №27 (а.с.8). [PERSON] займалася похованням [PERSON] за свої кошти (а.с.32). Після смерті [PERSON] позивачка залишилася проживати у спірній квартирі [ADDRESS], у зв?язку з тим, що за останні більш ніж девять років, спірна квартира стала єдиним постійним місцем проживання [PERSON], бо іншого постійного житла позивачка не має. 28 лютого 2018 року [PERSON] звернулася до Виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, а в подальшому і до Державного підприємства «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» НААНУ, з письмовою заявою про реєстрацію місця проживання в квартирі за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район,с-ще Горького, [ADDRESS] (а.с.33), де вона проживає з 2008 року, на що отримала відмову. Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Однією з підстав виникнення субєктивного права на житло, тобто набуття права користування конкретним житловим приміщенням, є вселення у нього в установленому порядку в якості члена сімї наймача, члена ЖБК або власника квартири чи будинку (ст.ст.64, 65, 145, 156 ЖК України). Статтею 65 ЖК України, передбачено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 106 ЖК України, повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім'ї наймачем за договором найму, спір може бути вирішено в судовому порядку. Факт проживання [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS] селище Горького Дніпровський район Дніпропетровська область, підтверджується також Договором про надання населенню послуг з централізованого питного водопостачання від 01.10.2015 року (а.с.89), Договором про надання послуг із збирання та вивезення твердих побутових відходів від 10.03.2016 року (а.с.90) та довідкою [PERSON] сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області №734 від 28.07.2015 року (а.с.91). Судом встановлено, що [PERSON] вселилася у спірну квартиру зі згоди основного і єдиного квартиронаймача [PERSON] у 2008 році, іншого житла позивачка не має, протягом всього часу проживання у квартирі разом з [PERSON], а потім і після його смерті, [PERSON] сплачує кошти за надані комунальні послуги (а.с.34,35,192-195). Як вбачається з сторінки №11 паспорту позивачки (а.с.10-11), [PERSON] зареєстрована разом зі своєю дочкою за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, с-ще Горького, вул. Молодіжна, 5 з 07 грудня 1999 року. Вищевказана реєстрація, необхідно була [PERSON]\~у зв?язку\~з перебуванням\~в трудових\~відносинах з\~Агрофірмою «Наукова»\~(а.с.116-18). Але, маючи зазначену реєстрацію за вказаною адресою, за місцем реєстрації [PERSON] не проживала оскільки вказана будівля є колишнім дитячим садком та не придатна для проживання у зв?язку з відсутністю необхідних технічних та санітарних умов, що підтверджується фототаблицею (а.с.119-122), технічним висновком про оцінку технічного стану будинку №5 по вул. Молодіжній с-ще Горького Дніпровського району Дніпропетровської області від 13.11.2018 року (а.с.157-171) за яким: руйнування будівлі почалося багато років тому, що призвело до його незадовільного стану та квартира не придатна до проживання . Окрім цього, судом встановлено, що у власності [PERSON] будь-якого іншого житла немає, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №161421712 від 28 березня 2019 року (а.с.196). Як пояснила представник позивачка в судовому засіданні, кімната за адресою: вул. Молодіжна, 5 в с-щі Горького Дніпропетровської області фактично надавалася [PERSON] на час її роботи в Державного підприємства «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» НААНУ, однак з 01 березня 2013 року [PERSON] вже не перебуває в трудових відносинах з Агрофірмою «Наукова». Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Пленум Верховного Суду України в п. 9\~Постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України»\~розяснив, що при вирішенні спорів про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен зясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселені, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщені, чи є зазначене приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, чи обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сімї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням та чи зберігає ця особа за собою право влаcності чи користування іншим житлом. Актуальність такого розяснення підтверджена Верховним Судом в постанові від 14 лютого 2018 року у справі №577/4979/15-ц при вирішенні спору про виникнення права користування житлом, належним на праві власності іншій особі, з якою позивачка перебувала у шлюбі та проживала однією сімєю в спірному будинку. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункту 15\~постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до\~ст. 814 ЦК України, у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права і обов'язки наймодавця. Враховуючи викладене, суд вважає, що відсутність у позивачки письмової згоди [PERSON] на вселення сама по собі не свідчить про те, що [PERSON], яка вселилася до спірної квартири, не набула права користування жилим приміщенням, оскільки за обставинами справи, зокрема із показів свідків безспірно встановлено, що [PERSON] висловлював таку згоду. Крім того, посилання представника відповідача Державного підприємства «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» НААНУ на реєстрацію позивачки у квартирі за адресою: вул. Молодіжна, 5 в с-щі Горького Дніпропетровської області та відсутність реєстрації в спірній квартирі сама по собі не може бути підставою для відмови у визнанні права користування спірним жилим приміщенням за позивачем. Враховуючи те, що позивачка [PERSON] є членом сімї [PERSON] (основного наймача квартири), мала дозвіл на вселення у спірну квартиру від основного наймача, право користування якого не припинене у примусовому порядку, суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог та задоволення позову в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів [PERSON] сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області та з Державного підприємства «Науково-виробнича дослідна агрофірма «Наукова» НААНУ на користь позивачки [PERSON] повинно бути стягнено сплачений судовий збір в сумі 704,80 грн., тобто з кожного по 352,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved