Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-04 00:00:00

АТ «Ідея Банк» звернулось до суду з вимогами про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором в розмірі 87241,16 грн. В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що 28.02.2019 року між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №Z62.22064.004956191, згідно якого відповідач отримала кредит в розмірі 58473,00 грн. зі сплатою 15 % річних, з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів, у т.ч. процентів у терміни, передбачені встановленим Кредитним договором графіком щомісячних платежів. Позивач повністю виконав свої зобов`язання згідно умов Кредитного договору, що підтверджується меморіальними ордерами. Станом на дату подання позову, відповідач не повернула отриманий кредит у встановлений договором термін та не сплатила нараховані проценти та інші платежі за Кредитним договором. Вказана заборгованість відповідача підтверджується випискою по особовому рахунку та довідкою - розрахунком заборгованості станом на 26.11.2020 року. Оскільки відповідач у добровільному порядку не сплатила заборгованість за кредитним договором, АТ «Ідея Банк» просить суд стягнути з останньої заборгованість за кредитом та понесені судові витрати. 10.02.2021 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого, просить відмовити в задоволенні позову в частині стягнення нарахованої строкової плати за обслуговування кредитом у розмірі 1245,47 грн., простроченої плати за обслуговування кредиту у розмірі 23576,31 грн. та пені у розмірі 972,66 грн., з огляду на наступне. Зазначає, що дійсно між нею та АТ «Ідея Банк» 28.02.2019 року було укладено договір кредиту та страхування №Z62.22064.004956191. Пунктом 3.1.3 цього договору передбачено обов`язок сплати позичальником щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості в терміни та в розмірах, визначених п.3.3.1. 10.06.2017 року набрав чинності ЗУ «Про споживче кредитування», відповідно до якого ЗУ «Про захсит прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону «Про споживче кредитування». Відповідно до положень аб.2 ч.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у доворі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цьгоо Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Крім того, за змістом ст.ст.11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливми, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Таким чином, вважає несправедливим положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є пісдтавою для визнання таких положень недійсними. Відтак, [PERSON] не визнає вимог позивача про сплату строкової плати за обслуговування кредиту та простроченої плати за обслуговування кредиту. Вважає, що з наданих позивачем документів видно, що вона не могла виконувати взяті на себе зобов`язання за даним договором у повному обсязі, починаючи з 07.08.2019 року. За період з 28.02.2019 року по 29.02.2020 року позивачем нарахована пеня у розмірі 972,66 грн. Крім того, зазначає, що АТ «Ідея Банк», подаючи позов до суду, вимагає повернути всю суму боргу, не врахувавши позовної давності окремих платежів, пені та штрафів, що збільшує розмір справедливої заборгованості в рази. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення нарахованої строкової плати за обслуговування кредитом у розмірі 1245,47 грн., простроченої плати за обслуговування кредиту в розмірі 23576,31 грн. та пені у розмірі 972,66 грн. є необгрунтованими, недоведеними та такими, що не можуть бути задоволені судом. Відтак, просить застосувати строк позовної давності щодо вказаних позовних вимог. 03.03.2021 року та 19.05.2021 року від АТ «Ідея Банк» на адресу суду надійшли відповіді на відзив на позовну заяву, в яких представник позивача зазначає, що відзив [PERSON] на позовну заяву є необґрунтованим та просить задоволити позов. Представник позивача у судове засідання не з`явився, однак вказав у позовній заяві про те, що просить проводити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилась, водночас, скерувала на адресу суду заяву про розгляд справи без її участі. Суд, вважає за можливе слухати у відсутності сторін, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про їх права, обов`язки та взаємовідносини. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задоволити повністю, виходячи із наступного. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 28.02.2019 року між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №Z62.22064.004956191. Згідно Кредитного договору відповідач отримала кредит в розмірі 58473,00 грн., зі сплатою 15 % річних, з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів, у т.ч. процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором та графіком щомісячних платежів Згідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частина 1 ст.612 ЦК України визначає, що боржник, у даному випадку відповідач, вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не виконав зобов`язання у строк, який встановлений договором чи законом. Як вбачається з матеріалів справи, останній платіж відповідачем здійснено 13.10.2020 року. Відповідач умов договору у встановлений договором термін не виконала, тому, згідно розрахунку заборгованості, станом на час розгляду справи, загальна сума заборгованості за кредитом становить 87241,16 грн., яка складається із: 38652,95 грн. - основний борг; 13727,02 грн. - прострочений борг; 8552,23 грн. - прострочені проценти; 514,52 грн. - строкові проценти; 1245,47 грн. - нарахована плата за обслуговування кредиту; 23576,31 грн. - прострочена плата за обслуговування кредиту; 972,66 грн. - пеня за несвоєчасне погашення платежів. Вказаний розрахунок суд приймає до уваги, оскільки до матеріалів справи долучено первинні бухгалтерські документи, які підтверджують видачу кредиту (належним чином засвідчені копії меморіальних ордерів) та виписку по транзитному рахунку відповідача, на який у відповідності до умов кредитного договору (п.2.1), здійснюються платежі на погашення заборгованості. Як вбачається з відзиву на позовну заяву, відповідач частково визнає позовні вимоги, зокрема в частині стягнення основного боргу, простроченого боргу, прострочених процентів та строкових процентів відповідно до умов Кредитного договору. Таким чином, відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, заявлена до стягнення сума заборгованості в частині зазначених платежів підлягає до стягнення з [PERSON] . Суд не приймає до уваги твердження відповідача щодо незаконності встановлення плати за обслуговування кредиту, оскільки ст.ст.2, 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» передбачена така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Також, відповідно до ст.55, 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовоими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до ст.1 ЗУ «Про споживче кредитування», споживче кредитування - це правовідносини щодо надання, обслуговування та повернення споживчого кредиту. У вказаній статті визначено, що загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання обслуговування і повернення кредиту. Ч.2 ст.8 Закону передбачено, що до загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, можливість встановлення в кредитному договорі обов`язкових платежів за надання послуги з обслуговування кредиту (кредитної заборгованості) закріплена на законодавчому рівні. Відповідно до ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на дату укладення кредитного договору, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які не є справедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Проте, ознака несправедливості договору загалом чи в окремій його частині підлягає доведенню в судовому порядку з урахуванням принципу змагальності сторін. Відповідач хоча і заявляє про несправедливість встановлення плати за обслуговування кредиту, проте не надає аргументації з яких підстав можна дійти висновку про несправедливість такої плати, не надає жодного належного, достатнього, достовірного, допустимого доказу такої несправедливості. Водночас, ст.204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору, всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Вказане узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 19.06.2019 року у справі 643/17966/14-ц. Враховуючи те, що дійсність кредитного договору, щодо якого ініціюється стягнення заборгованості у даній справі, не спростована відповідачем у встановленому законом порядку, Кредитний договір №Z62.22064.004956191 станом на день розгляду справи, вважається дійсним. Відтак, вимоги про стягнення заборгованості на підставі такого договору, в т.ч. в частині нарахованої та простроченої плати за обслуговування кредитної заборгованості, є такими, що підлягають до задоволення. При цьому, суд враховує, що відповідно до п.5.1 Кредитного договору, [PERSON] заявила та гарантувала, що уся інформація, відомості та документи (у т.ч. ті, що містяться у даному Договорі та кредитній справі Позичальника в Банку), які повідомлені на надані ним Банку з метою одержання кредиту, є достовірними і відповідають дійсності, кредит одержується ним на поточні потреби та не пов`язаний із підприємницькою діяльністю. Банк, перед укладенням кредитного договору повідомив йому в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену законодавством України, зазначена інформація йому відома та зрозуміла, він ознайомився із тарифами Банку і згоден з ними, належний йому примірник оригіналу даного договору йому вручено Банком при підписанні даного Договору; умови даного Договору він вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам, а також надає свою згоду на збір, зберігання, використання та поширення через бюро кредитних історій інформації про нього, а також третім особам, у випадку невиконання Позичальником взятих на себе зобов`язань. Тобто, підписавши Кредитний договір, [PERSON] погодилась з усіма описаними у ньому умовами та визнала їх справедливими, що виключає можливість застосування до цих спірних правовідносин наслідків несправедливості умов договору. Щодо тверджень відповідача про визнання недійсними пунктів Кредитного договору (з ознаки несправедливості та незаконності) в частині встановлення оплати за обслуговування кредиту, такі суд не приймає до уваги, оскільки предметом вказаної справи є спірні правовідносини щодо стягнення заборгованості відповідно до умов договору. Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. З наведених норм вбачається, що повернення суми кредиту та сплата процентів за користування такими є складовими основного зобов`язання у кредитних відносинах та здійснюються на користь кредитора в обов`язковому порядку та в повному обсязі. При цьому, відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів та суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позов є підставним, оскільки встановлено, що дійсно у [PERSON] наявна заборгованість по кредитному договору №Z62.22064.004956191 від 28.02.2019 року. Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи які не викликають сумніву у їх об`єктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє ствердження в ході судового розгляду, а тому підлягають до задоволення. Щодо заяви [PERSON] про застосування строку давності, суд вважає її такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України). Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України, за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч.1 ст.259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Як вбачається з п.5.5 Кредитного договору, сторони домовились, що строк позовної давності за цим Договором, в т.ч. для стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлюється сторонами тривалістю у 3 (три) роки. Позовна давність щодо стягнення заборгованості по кредиту, процентах, платі за обслуговування кредитної заборгованості, інших грошових внесків, повернення яких визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Таким чином, укладаючи Кредитний договір, сторони погодили умову про збільшення встановленого законом строку позовної давності щодо стягнення неустойки (штрафу, пені) та, на виконання вимог ч.1 ст.259 ЦК України, відобразили її в письмовій формі у Кредитному договорі. Відтак, суд ухвалюючи рішення у даній справі вважає, що позовна давність АТ «Ідея Банк» не пропущена. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь АТ «Ідея Банк» підлягає стягненню сплачена сума судового збору у розмірі 2102,00 грн.

Outcome: approved