Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровськ від 17 квітня 2013р. в частині стягнення оплати вимушеного прогулу за затримку видачі трудової книжки та моральної шкоди, - посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, неврахування судом його доводів та наданих доказів. Позивач у своїй скарзі просить скасувати зазначене рішення в частині відмови у його вимогах та задовольнити їх з тих підстав, що суд неповно з*ясував обставини справи, зробив висновки, які не відповідають дійсним обставинам, порушив вимоги матеріального та процесуального законів. У позові [PERSON], посилаючись на незаконність наказу № 23/2-к від 20.06..2011. про звільнення його відповідачем з посади головного енергетика-механіка за власним бажанням з 20.06.2011., а не з 21.06.2011. згідно його заяви, просив визнати незаконним цей наказ, зобов*язати відповідача внести відповідні записи до його трудової книжки про прийняття на роботу, переведення та звільнення, змінити формулювання дати та підстав звільнення та вважати звільненим за власним бажанням після виходу з лікарняного 05.07.2011., стягнути заробітну плату за час затримки видачі трудової книжки- 23173,29грн., оплату листка непрацездатності з 21.06. по 05.07.2011. -718,62грн., доплату за суміщення професій охоронця та електрика- 6747грн. та 11103грн, компенсацію за час затримки розрахунку- 32724,81грн., моральну шкоду- 1500грн. Рішенням суду позовні вимоги задоволено частково: визнано незаконним звільнення, змінено формулювання дати та підстав звільнення на звільнений за власним бажанням з 21.06.2011.; зобов*язано відповідача внести записи до трудової книжки про звільнення з 21.06.2011., про прийняття на роботу охоронцем, про переведення головним енергетиком-механіком; стягнуто оплату вимушеного прогулу у зв*язку з затримкою видачі трудової книжки в сумі 23173,29грн., моральну шкоду-1000грн., судові витрати. В решті вимог- відмовлено. Апеляційний суд вважає рішення частково незаконним, таким, що повинне бути частково скасованим з ухваленням нового рішення, частково зміненим, виходячи із наступного. Матеріалами справи та районним судом вірно встановлені обставини щодо роботи позивача у ТОВ «Підприємство «Машинобудівник» з 13.11. 2009р. охоронцем, а також з цієї ж дати за сумісництвом- електриком, переведення його 25.01.2010. електриком та призначення 01.07.2010. головним енергетиком-механіком, його звільнення з останньої посади наказом № 23/2-К від 20.06.2011. за ст.38 КЗпПУ 20.06.2011. Визнаючи незаконним звільнення позивача з 20.06.2011., райсуд вірно виходив з того, що у письмовій заяві [PERSON] просив звільнити його з 21.06.2011., а не з 20.06.2011., а тому звільнення 20 червня є незаконним. З таким висновком погодився відповідач і рішення в цій частині не оскаржив. Разом з тим, є зайвими, надуманими та такими, що не підлягали задоволенню вимоги позивача та висновок суду про зміну підстави звільнення, оскільки і фактично, і юридично підставою звільнення була і залишилась одна і та ж підстава: за власним бажанням - ст.38 КЗпПУ, а тому в цій частині, а саме, другий абзац резолютивної частини рішення суду слід змінити та вважати звільненим позивача 21.06.2011. з підстав, зазначених у наказі підприємства- ст.38 КЗпПУ. Обгрунтованою є відмова суду у задоволенні вимог про зміну формулювання дати та підстав звільнення з 21червня на 5 липня 2011р. із зобов*язанням Товариства внести запис до трудової книжки про звільнення позивача за власним бажанням 05.07.2011., оскільки встановлено, що за саме за його проханням він звільнений 21.06.2011., захворів 21.06.2011. у день розірвання відносин з підприємством, при цьому, у цей день в зв*язку із хворобою свою заяву про звільнення не відізвав і дату в ній не змінював. Його вимоги про звільнення 5.07.2011 з врахуванням періоду хвороби -фактично витікають із правил ч.3 ст.40 КЗпПУ, однак, при цьому ним не враховано, що дана норма передбачає заборону звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності у випадку, якщо звільнення відбувається з ініціативи адміністрації. У даному ж випадку має місце звільнення працівника за його власним бажанням, а тому закон не покладав на адміністрацію обов*язок звільнення позивача саме 5 липня 2011. За таких обставин його перебування на лікарняному з 21.06. по 5.07.2011. не давало суду законних підстав вважати його звільненим 5.07.2011. та стягувати оплату листка непрацездатності з 21.06. по 05.07.2011. В той же час, оскільки фактично позивач 21.06.2011. не працював, йому не могла бути нарахована та виплачена зарплата за цей день. Ухвалюючи рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми 23 173,29грн. в зв*язку із затримкою у видачі трудової книжки, районний суд неповно з*ясував усі обставини цієї частини позовних вимог, залишив без перевірки твердження позивача і без уваги та оцінки наявні у справі докази. Так, позивач стверджував, що трудова книжка йому була направлена відповідачем в період розгляду даної справи поштою та отримана ним 4.09.2012. (а.с.94, 98), при цьому посилався на копію рекомендованого листа на його адресу від 02.09.2012.та на лист Поштамту ЦПЗ №1 Дніпропетровської дирекції від 18.09.2012. Однак, як вбачається із зазначених доказів, вони не містять інформацію, яка б свідчила про направлення позивачу за цією датою саме трудової книжки, а лист за 02.09.2012., на який він посилався, ним не наданий. Поряд з цим, відповідач, заперечуючи доводи позивача, стверджував, що позивач не у встановленому законом порядку відразу після звільнення забрав трудову книжку, посилаючись на письмові докази (а.с.4, 36-37). Як вбачається із останніх, листом та конвертом відповідача від 06.07.2011., направленим на адресу [PERSON], підтверджується, що дійсно, підприємство просило його з*явитись та принести трудову книжку. У листі, написаному [PERSON] 18.11.2011. на адресу відповідача, він сам стверджує, що у його трудовій книжці відсутній запис про звільнення. Згідно службової записки [PERSON] - на 26.08.2011. серед особистих справ трудової книжки позивача на підприємстві не було; таке пояснював також допитаний апеляційним судом свідок. Зазначене дає підстави вважати, що трудова книжка вже знаходилась у позивача. Під час з*ясування обставин щодо отримання трудової книжки апеляційним судом- [PERSON] не міг чітко сказати, коли отримав трудову книжку, назвав дату 18.11. 2011., в той час, як в уточненому позові стверджував про отримання її поштою 4.09.2012. і саме ця дата і ця обставина була підставою для стягнення районним судом на його користь значної суми коштів. Наведене свідчить про недоведеність позивачем тверджень про несвоєчасне отримання трудової книжки. А тому рішення в частині стягнення суми з таких підстав підлягає скасуванню з відмовою у цій частині вимог. В іншій частині рішення як таке, що відповідає вимогам закону, вірно встановленим обставинам справи та наданим доказам, повинно бути залишене без змін відповідно до вірно зазначених райсудом обґрунтувань. Апеляційна скарга [PERSON] судом детально вивчена та визнана такою, що не підлягає задоволенню з підстав, наведених вище та обгрунтованих висновків суду у рішенні.

Outcome: partial