Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

АТ КБ\~«ПриватБанк» звернувся\~до суду\~з позовною\~заявою до\~ [PERSON] ,\~в якій\~просить стягнути\~з відповідача\~заборгованість у\~розмірі 132968,65\~грн.\~за кредитним\~договором від\~09.06.2011\~р.,\~посилаючись на\~те,\~що [PERSON] \~звернувся до\~АТ КБ\~«ПриватБанк» з\~метою отримання\~банківських послуг,\~у зв`язку\~з чим\~підписав Заяву\~№ б/н\~від 09.06.2011\~року. Свої зобов`язання банк за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у встановленому розмірі. Відповідач не надав своєчасно та в повному обсязі грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом. Таким чином, відповідач зобов`язання за договором не виконав і станом на 30.04.2020 року має заборгованість - 386 957,32 грн., яка складається з наступного: 4497.33 грн. - заборгованість за тілом кредита, 378919,99 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 3540,00 грн. - нарахована пеня. При цьому, Банк зазначив, що має право вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості. Таким чином заборгованість до стягнення становить 132 968.65 грн., яка складається з наступного: 4497.33 грн. - заборгованість за кредитом; 128471.32 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 09.06.2011 по 31.10.2018. На даний час відповідач ухиляється від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ КБ «ПриватБанк». Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував та просив застосувати до правовідносин строк позовної давності, внаслідок чого у задоволенні позову відмовити. Зазначив, що [PERSON] отримав кредитну картку 10.06.2011 з терміном дії 06/15. Пояснив, що доказів того, що картка в подальшому була перевипущена, позивачем не надано. Отже, кредитний договір укладений між сторонами діяв до 31.05.2015, після чого у банку виникло право вимоги повернення кредиту згідно з умовами договору. З позовом банк звернувся 17.06.2020, тобто поза межами трирічного строку позовної давності. Суд, вислухавши пояснення представників, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, дійшов наступних висновків. Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що [PERSON] 09.06.2011 з метою отримання кредитної картки заповнено та підписано анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПАТ «Приватбанк». Матеріали справи містять виписку з особового рахунку відповідача, з якої вбачається рух коштів за виданими кредитними картками та встановленим кредитним лімітом у розмірі 2000 грн., який змінювався до 7200 грн, а також довідка Банку згідно якої відповідач отримав кредитну картку згідно підписаної анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у АТ «Приватбанк» від 09.06.2011 зі строком її дії до червня 2015 включно. Також в матеріалах справи наявний витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які не підписані відповідачем. З наданого банком розрахунку вбачається, що [PERSON] станом на 30.04.2020 року має заборгованість - 386 957,32 грн., яка складається з наступного: 4497.33 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 378919,99 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 3540,00 грн. - нарахована пеня. При цьому, Банк просив стягнути заборгованість у розмірі 132 968.65 грн., яка складається з наступного: 4497.33 грн. - заборгованість за кредитом; 128471.32 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 09.06.2011 по 31.10.2018. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 09.06.2011 процентна ставка не зазначена. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 09.06.2011 по 31.10.2018. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 09.06.2011, посилався на Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи обслуговування кредитних карт. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування та Тарифи обслуговування кредитних карт. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи обслуговування кредитних карт, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (09.06.2011) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (червень 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і Правил надання банківських послуг та Тарифи обслуговування кредитних карт у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у заяві позичальника домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, наданий банком витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифи обслуговування кредитних карт не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи обслуговування кредитних карт, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Ураховуючи, що витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, суд дійшов висновку, що їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 09.06.2011 шляхом підписання однієї заяви, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог банку про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом з 09.06.2011 до 30 червня 2015 року включно. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19. Щодо стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом з 01.07.2015 по 31.10.2018 суд зазначає наступне. Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] отримав кредитну картку згідно підписаної анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у АТ «Приватбанк» від 09.06.2011 зі строком її дії до червня 2015 включно. Відтак, у межах строку кредитування до 30 червня 2015 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти. Починаючи з 01 липня 2015 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Таким чином, суд дійшов висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Проте, Банк вимог з підстав визначених ст. 625 ЦК України не заявляв. Отже, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову щодо стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом з 01.07.2015 по 31.10.2018. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 4497,33 грн. Як вже було встановлено судом [PERSON] отримав кредитну картку згідно підписаної анкети-заяви зі строком її дії до червня 2015 включно. Матеріали справи не містять доказів, що відповідач отримував інші кредитні картки за договором від 09.06.2011. Таким чином, з 01.07.2015 у Банка почався перебіг позовної давності у три роки за вимогами про стягнення тіла кредиту в цілому. У заяві поданій суду відповідач просив застосувати позовну давність до спірних правовідносин та наслідки її спливу. Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша\~статті 261 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта\~статті 267 ЦК України). З позовом позивач звернувся в червні 2020, тобто поза межами трирічного строку позовної давності. На поважні причини пропущення позовної давності а ні позивач, а ні його представник не посилаються. Отже, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову про стягнення заборгованості за тілом кредиту, у зв`язку зі спливом позовної давності. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову про стягнення станом на 30.04.2020 заборгованість у розмірі 132 968.65 грн., яка складається з наступного: 4497.33 грн. - заборгованість за кредитом; 128471.32 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 09.06.2011 по 31.10.2018 Питання щодо розподілу судових витрат, суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed