Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-13 00:00:00

В 2012 році до Московського районного суду м. Харкова звернулася [PERSON], яка діє як законний представник [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], за участі третіх осіб - Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, Харківської міської ради, Опікунської ради Адміністрації Московського району Харківської міської ради, Приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Харківської області - [PERSON], Приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Харківської області - [PERSON], про визнання договору дарування удаваним, визнання договору дарування недійсним та переведення прав та обов'язків покупця, посилаючись на те, що відповідно до договорів дарування право власності на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого в [ADDRESS], перейшло від відповідача [PERSON] відповідно 2/6 частини до [PERSON] та 1/6 частина - до [PERSON] Вважаючи, що за цими договорами приховані договори купівлі-продажу, позивач звернулася до суду вважаючи, що порушене її право переважної купівлі. Під час слухання справи представник позивача [PERSON] - неодноразово уточнював позовні вимоги. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги позивача, пояснив, що ? частина житлового будинку з надвірними будівлями, яка розташована в [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] ? частина того ж будинку належала відповідачці [PERSON] 11 лютого 2011 року відповідач [PERSON] подарувала 2/6 частини будинку [PERSON] та 1/6 частину - [PERSON] Оскільки ці договори є удаваними, бо насправді є договорами купівлі-продажу вони порушують права позивача на право переважної купівлі. В подальшому за рішенням Московського районного суду м. Харкова від 8 липня 2011 року відповідач [PERSON] визнала за собою право власності на житловий будинок И-2, приміщення 2-5, 2-4 в житловому будинку Б-1, і подарувала 6/100 частин спірного будинку відповідачці [PERSON] Оскільки рішення суду було скасовано, то і цей договір дарування є удаваним. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала.. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала. Представник 3-ої особи - Відділу держаної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала. Представник 3-ої особи - Опікунської ради Адміністрації Московського району Харківської міської ради в судове засідання не з'явилася, про час і місце слухання справи повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила. 3-тя особа- приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округа [PERSON] до судового засідання не з'явилася, з позовними вимогами не згодна, направила суду письмові заперечення, в яких пояснила, що договір був оформлений належним чином. 3-тя особа- приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округа [PERSON] до судового засідання не з'явилася, з позовними вимогами не згодна, направила суду письмові заперечення, в яких пояснила, що договір був оформлений належним чином. Представник третьої особи - Харківської міської ради в судове засідання не з'явився. Про час та місце судового розгляду сповіщений належним чином. Про причини неявки не повідомив. Заяв про розгляд справи за його відсутності не надходило. Суд, заслухавши пояснення представників позивачів, представника відповідача, представника третьої особи, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Житловий будинок з надвірними будівлями, розташований в [ADDRESS] належав на праві власності позивачці [PERSON] ? частина відповідно до рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 січня 2007 року, ? частина [PERSON] відповідно до свідоцтва про право на спадщину, виданого 11 ХДНК 16 січня 1991 року, р.№ 2-130. Відповідно до договору дарування від 11 лютого 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], р.№ 539, 2/6 частини спірного житлового будинку з надвірними будівлями відповідачка [PERSON] подарувала [PERSON], а 1/6 частину подарувала [PERSON]. Відповідно до договору дарування частини житлового будинку від 14.10.2011 року [PERSON] передала [PERSON] 6/100 частини житлових будинків літ. «Б-1», «И-2», з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] у власність, копія якого міститься в матеріалах справи. Відповідно до договору дарування частини житлових будинків [PERSON] передала у власність [PERSON] 164/600 частини житлових будинків літ. «Б-1», «И-2», з відповідною будівель частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], копія якого міститься в матеріалах справи. Обґрунтовуючи позов, позивач [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON] , посилалась на те, що вказані договори дарування спірного будинку було оформлено з метою приховати договір купівлі-продажу, чим було порушене право [PERSON] на переважну купівлю. Посилаючись на приписи ст. 235 ЦК України, просила задовольнити позов. Відповідно до ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно із ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частини може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст. 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний (п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. 1, ч. 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі . Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Вирішуючи спір по суті, суд виходить з того, що позивач у суді не надала належних доказів, які б спростовували наявність у сторін наміру укладати договір дарування та підтверджували факт отримання відповідачем [PERSON] грошової суми, що б свідчило про укладення договору купівлі-продажу, і виключало би наявність укладення безоплатного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів. Їх невиконання є підставою для визнання правочинів недійсними. Заперечення щодо визнання недійсним договору дарування , суд не може прийняти до уваги, оскільки судом було встановлено, що він оформлений належним чином з дотриманням закону. Посилання на відсутність волевиявлення відповідача на оформлення договору купівлі-продажу, а не договору дарування, суд оцінює критично, бо договір оформлений нотаріально, п.8 договору зазначає, що дарувальник, а саме відповідачка [PERSON] розуміє, що договір, який вона укладає за своєю природою є безоплатним. На підтвердження своїх посилань на укладання договору купівлі-продажу, суду не представлено ніяких доказів. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] не була стороною вказаного договору, а допустимих доказів на підтвердження наміру відповідачів укласти саме договір купівлі-продажу частини будинку вона не надала. Крім того, оскільки [PERSON] не була стороною спірного правочину, до цих правовідносин не можуть бути застосовані положення ст. 235 ЦК України, які містять правові наслідки удаваного правочину, який сторони правочину насправді вчинили для приховання іншого правочину, і стосуються тільки сторін договору. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. При цьому суд приймає до уваги пояснення приватних нотаріусів ХМНО з приводу того, що сторони особисто прочитали і ознайомилися з його змістом та підписали його. Крім того, відповідно до п. 18 Пленуму Вищого спеціалізованого суду з цивільних та кримінальних справ України, позивачка одночасно із пред'явленням позову не внесла на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором купівлі-продажу, як вважає позивач, повинен сплатити покупець. Таким чином, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного, ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст.ст. 203, 235 ЦК України, суд ,

Outcome: dismissed