Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-27 00:00:00

В березні 2014 р. позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа банк» про визнання договору недійсним. В процесі розгляду справи позивачка уточнила позовні вимоги та просила визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 490061286 від 01.04.2008р. та стягнути з ПАТ «Альфа банк» на її користь у якості відшкодування заподіяної шкоди в порядку ст. 216 та 230 ЦК України 473792,12 грн. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 1 квітня 2008 р. між нею та ЗАТ «Альфа-Банк» був укладений договір про надання споживчого кредиту № 490061286 в сумі 27807,62 доларів США. Вказаний договір позивачка вважає укладеним з порушенням вимог чинного законодавства, а саме ч.1, 2 ст. 11, ч.2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживача» та ст. 230 ЦК України. Зазначила, що інформація, надання якої передбачено чинним законодавством, не була їй надана для ознайомлення в письмовій формі перед підписання договору кредиту. У зв'язку з чим, її як споживача було введено в оману, а відповідно до положень ст. 19 Закону України «Про захист прав споживача», будь-яка діяльність, що вводить споживача в оману є нечесною підприємницькою практикою. Правочини здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними, тому вважає договір недійсним і таким, що порушує її права. Також зазначила, що, якщо б вона одержала від банку необхідну передбачену Законом інформацію, вона б отримала більш вигідний для себе продукт і Договору, що є предметом позову не існувало. Усвідомлюючи свої дії відповідач замовчав необхідну позивачу інформацію і отримує надприбутки, ввівши позивачку в оману. Просила суд визнати кредитний договір недійсним та в порядку ст. 216 та ст. 230 ЦК України стягнути з відповідача на її користь 473792,12 грн. заподіяної матеріальної шкоди. В судовому засіданні представник позивачки - [PERSON] позовні вимоги з уточненнями підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених у зміненій позовній заяві та просив їх задовольнити. Представник відповідача ПАТ «Альфа банк» в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Направив до суду письмові заперечення, в яких зокрема зазначив, що вимоги позивачки необґрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню. Перед укладенням кредитного договору банком було виконано вимоги Закону України «Про захист прав споживача» та в повному обсязі було надано всю достовірну інформацію про умови кредитування. Позивачка на момент укладення договору була ознайомлена та була згодна з умовами договору, ніяких зауважень не мала, та підтвердила це підписавши договір. Просили у позові відмовити. Суд, вислухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Перевіряючи обставини у справі судом встановлено, що 01.04.2008р. між ЗАТ «Альфа банк», правонаступником прав та обов'язків якого є ПАТ «Альфа банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 490061286, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] грошові кошти у сумі 27 807 доларів США 62 центи для придбання транспортного засобу з кінцевим терміном повернення 01.04.2015р. (а.с.4-5). Відповідно до п. 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 9 листопада 2009 року, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що кредитний договір № 490061286 від 01.04.2008р. був підписаний обома сторонами, тобто за правилом ч. 1 ст. 638 ЦК України є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договорів не висловлювали. В обґрунтування своїх вимог позивачка [PERSON] зазначає, що Кредитний договір був укладений з порушенням положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Разом з тим, суд не може погодитись з таким обґрунтуванням позивача, зважаючи на таке. У Законі України «Про захист прав споживачів» чітко прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один із оригіналів якого передається споживачеві. Відповідно до ч.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», що діяв на момент укладання кредитного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Відповідно до Розділу 1 п. 6 Кредитного договору зазначено, що графік здійснення платежів з повернення Кредиту та детальний розпис сукупної вартості Кредиту з урахуванням, реальної процентної ставки, абсолютного значення подорожчання Кредиту, видів, предмету та вартості супутніх послуг викладений в Додатку № 1 до Договору, який є його невід'ємною частиною. Відповідно до Розділу 1 п. 8 Кредитного договору підпис Позичальника на оригіналі Договору є письмовим підтвердженням, зокрема ознайомлення Позичальника у письмовій формі з інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання Кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, надання Позичальнику іншої інформації, надання якої вимагає чинне в Україні законодавство. Підпис Позичальника на цьому договорі є також письмовим підтвердженням того, що Позичальник в письмовій формі ознайомлений з Загальними умовами кредитування фізичних осіб ЗАТ «Альфа банк», затвердженими наказом ЗАТ «Альфа банк» від 14.01.2008р. № 30, які йому роз'яснені і зрозумілі та з якими він цілком згодний. Згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку також посилається позивачка, нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману. Кредитний договір підписаний сторонами, містить детальний опис усіх умов. В момент підписання зазначеного договору позивачка отримала його копію. Підписання договору є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору. В судовому засіданні представник позивача не надав суду доказів на підтвердження того, що умови Договору є несправедливими, як і не надано доказів, що у відношенні позивача є нечесна підприємницька практика з боку відповідача, тобто порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів», не було їх встановлено і під час розгляду справи в суді Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. За змістом ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Позивачем відповідно до ст.60 ЦПК України, не надано в порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України належних та допустимих доказів, які б підтверджували укладення ними договору кредиту внаслідок обману. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги щодо визнання недійсним Договору не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. З урахуванням того, що суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору споживчого кредиту, а тому не вбачає підстав для задоволення вимог в частині стягнення з відповідача 473792,12 грн. заподіяної шкоди в порядку ст. 216 та 230 ЦК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed