Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-16 00:00:00

В вересні 2009 року ВАТ КБ Надра звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з позичальника [PERSON], та поручителів [PERSON] і [PERSON] в солідарному порядку заборгованість за кредитними договорами, укладеними Банком з [PERSON] 26 січня та 14 лютого 2007 року відповідно, і в порядку забезпечення вимоги звернути стягнення на предмети застави належні ТОВ Магістраль-транзит автотранспортні засоби: автомобілі марки RENAULT PREMIUM 385, 1998 року випуску, та DAF TE 95, 1996 року випуску. Згодом, в судовому засіданні позивач, збільшивши обєм позовних вимог (а.с.76-79), просив суд винести рішення, яким розірвати укладені із [PERSON] кредитні договори, стягнути заборгованість, що утворилась внаслідок невиконання відповідачами взятих зобовязань, в т.ч. за договорами поруки, та звернути стягнення на предмети застави. Зазначені вимоги, підтримані позивачем в судовому засіданні, обґрунтовуються посиланням на порушення відповідачами взятих на себе зобовязань: [PERSON] - за кредитними договорами, в порушення яких він не проводить необхідні платежі за кредитними зобовязаннями, відповідачами [PERSON] та [PERSON] за договорами поруки, всупереч яким поручителі не виконують взяті на себе зобовязання щодо виконання зобовязань позичальника. В судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позову, посилаючись на підстави, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON], представники ТОВ Магістраль-транзит, Національного Банку в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, відповідно до положень ч. 4,5 ст. 74 ЦПК України (а.с. 117,121, 125). Відповідач [PERSON] позов не визнав, звернувшись до суду із зустрічною заявою (а.с. 95-102) про визнання кредитних договорів, які є предметом позову Банку, недійсними. Сам [PERSON] та відповідач [PERSON] до суду не зявилися, уповноваживши представляти свої інтереси в суді адвоката [PERSON] (а.с. 63,107). Обґрунтовуючи заперечення проти позову, представник відповідачів /представляючи позицію [PERSON]/ зазначила, що порука її довірителя [PERSON] по двом укладеним договорам припинилася в звязку із закінченням встановленого ст.559 ЦК України строку для предявлення вимоги по зобовязанням позичальника, з огляду на що вимога позивача в цій частині до задоволення не підлягає. Представляючи позицію [PERSON] у справі, представник відповідача, наполягаючи на задоволенні заявлених ним позовних вимог, просила визнати недійсними кредитні договори що є предметом спору, з огляду на положення ст.ст.4,11,15 ЗУ Про захист прав споживачів, як такі, що укладені під впливом помилки та суперечать чинному законодавству. В судовому засіданні кожна із сторін наполягала на задоволенні власних вимог з підстав, наведених у позові. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши інші, надані ними на обґрунтування заявлених вимог та заперечень докази, вважає, що позов КБ Надра підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] є необґрунтованим з таких підстав: Судом встановлено, що 26 січня 2007 року між ВАТ КБ Надра/далі по тексту Банк/ та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 24/12/07-МК (а.с. 12-13), за умовами якого [PERSON] надав Позичальнику грошові кошти в сумі 20 000 доларів США зі строком користування до 20 січня 2012 року, а Позичальник взяв на себе обовязок перераховувати Банку проценти за користування кредитом у розмірі 15,5 % річних згідно з графіком повернення Кредиту та сплати відсотків, який є невідємною частиною договору. Згаданий договір був забезпечений договорами поруки, укладеними Банком 26 січня 2007 року з [PERSON] (а.с. 16) та [PERSON] (а.с. 17), за якими поручителі поручились перед Кредитором за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобовязань, та договором застави (а.с.14-15), згідно з яким майновий поручитель ТОВ Магістраль-Транзит передало в заставу Банку /Заставодержателю/ належний Товариству на праві власності транспортний засіб автомобіль марки RENAULT PREMIUM 385, 1998 року випуску, заставною вартістю 101 556 грн., що на час укладення договору по офіційному курсу НБУ становив 20 110 доларів США з внесенням відповідного реєстраційного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна (а.с.28). Півмісяця потому, 14 лютого 2007 року між ВАТ КБ Надра та відповідачем [PERSON] був укладений ще один кредитний договір № 52/12/07-МК (а.с. 39-40), за умовами якого [PERSON] надав Позичальнику грошові кошти в сумі 13 500 Евро зі строком користування до 12 лютого 2010 року, а Позичальник, згідно з Графіком, взяв на себе обовязок перераховувати Банку проценти за користування кредитом у розмірі 14 % річних. Згаданий договір був забезпечений в аналогічний спосіб з попереднім - договором поруки з [PERSON] (а.с. 43) та договором застави з ТОВ Магістраль-транзит(а.с. 41-42), за умовами якого в заставу Банку був переданий належний Товариству на праві власності транспортний засіб автомобіль марки DAF TE 95, 1996 року випуску, заставною вартістю 91 950 грн., що на час укладення договору по офіційному курсу НБУ становив 13 963 Евро з внесенням відповідного реєстраційного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна (а.с. 44). .На виконання умов згаданих кредитних договорів, надання кредиту було проведене позивачем шляхом видачі [PERSON] готівки через касу Банку (а.с. 18,38), тобто взяті за договорами зобовязання позивач виконав повністю. Проте, в порушення п.п. 4.1.1., 6.1.2 Договорів, взяті зобовязання по поверненню сум кредитів та сплаті процентів за користування кредитами, не виконує відповідач. Згідно представлених Банком розрахунків /механізм проведення яких не заперечується стороною відповідача/ станом на 02 лютого 2010 року загальна сума заборгованості по кредитному договору № 24/12/07-МК від 26 січня 2007 року становить 29 797,18 доларів США (з них 18614 доларів США по тілу кредиту (а.с. 82-83), і відповідно за договором № 52/12/07-МК від 14 лютого 2007 року заборгованість складає 15 571,85 Евро ( з них 10486,61 Евро по тілу кредиту (а.с. 80-81). Заперечуючи дійсність укладених кредитних договорів, представник відповідача [PERSON] зазначила, що оспорювані договори були укладені її довірителем під впливом помилки, що має істотне значення. Помилці, під впливом якої були укладені зазначені кредитні договори, сприяла поведінка Банку, яка виразилась у тому, що всуперч вимогам ст.ст.2, 4,11 ЗУ Про захист прав споживачів перед укладенням договорів про надання споживчого кредиту, [PERSON] не повідомив у письмовій формі щодо усіх умов кредитування, без наведення детального розпису загальної вартості кредиту для споживача та попередження про можливий валютний ризик, що в кінцевому підсумку призвело до того, що дійсна сукупна вартість кредиту виявилася значно вищою, ніж та, на яку розраховував її довіритель. Крім того, за посиланням представника [PERSON] зміст укладених кредитних договорів суперечить чинному законодавству України, оскільки [PERSON], всупереч п.5 Декрета КМУ № 15-93 від 19.02.1993 року Про систему валютного регулювання і валютного контролю не дотримався вимог законодавства щодо індивідуального ліцензування валютних операцій з надання кредитів в іноземній валюті. Визначаючи характер спірних правовідносин та правову норму, яку належить до них застосувати, суд виходить з наступного: Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються гл.16, 47-51,71 ЦК України, ЗУ Про захист прав споживачів, ЗУ Про банки і банківську діяльність та умовами укладених сторонами договорів. Відповідно до ст.229 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Згідно із ч.1 ст.229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав і обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Відповідно до розяснень, що містяться в п.19 Постанови ПВСУ №9 від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Оцінюючи наведені [PERSON] мотиви щодо помилки, якої він припустився, укладаючи оспорювані кредитні договори (а саме: відсутність письмового повідомлення Банку щодо усіх умов кредитування та необізнаність про валютні ризики, як істотні умови зобовязання) не можуть бути визнані такими, що мають істотне значення в контексті вимог ст.229 ЦК України, оскільки не стосуються правової природи правочину, а також прав та обовязків сторін. Неоднократне укладення сторонами договорів в письмовій формі з зазначенням виду, суми та строку кредиту, типу відсоткової ставки, сукупної вартості кредиту, умов його забезпечення та повернення, і крім того, часткове виконання Позичальником взятих на себе зобовязань є свідченням відсутності у нього спотвореного уявлення про обставини, що дійсно мали місце і виникли з укладенням договорів. Не є таким, що заслуговує на увагу мотив відповідача щодо його необізнаності стосовно валютних ризиків, оскільки будучи абсолютно вільним у виборі виду кредиту, він двічі обрав саме валютний кредит. Піддаючи аналізу посилання [PERSON] відносно суперечності змісту укладених кредитних договорів чинному законодавству України, як однієї із підстав недійсності оспорюваних ним договорів, суд наголошує про наступне: Сторони за оспорюваними кредитними договорами передбачили виконання грошових зобовязань позичальника в іноземній валюті. Режим здійснення валютних операцій на території України та загальні принципи валютного регулювання передбачені Декретом КМУ № 15-93 від 19.02.1993 року Про систему валютного регулювання і валютного контролю, у відповідності до п.5 якого валютні операції проводяться на підставі відповідної ліцензії НБУ. Згадана норма міститься також в ст.49 ЗУ Про банки та банківську діяльність, згідно з якою банки визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Як вбачається з матеріалів справи, 26 жовтня 1993 року ВАТ КБ Надра отримав банківську ліцензію № 21, видану НБУ для здійснення операцій, визначених ч.1, п.п.5-11 ч.2 ст.47 ЗУ Про банки та банківську діяльність (а.с. 90-92). Позиваючись до суду з огляду на імперативність правової норми - п.4 ст.5 Декрету КМУ, яку за посиланням відповідача слід застосувати до згаданих правовідносин, [PERSON] вважає оспорювані правочини такими, що суперечать чинному законодавству. Згідно із згаданою нормою, генеральні ліцензії видаються банкам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії. Індивідуальної ліцензії потребують зокрема, валютні операції у вигляді надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі ( п.в), та використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або застави ( п.г). Разом з тим, приймаючи до уваги, що на момент вчинення оспорюваних правочинів, як і на час розгляду справи судом, чинним законодавством не встановлені граничні терміни і суми валютних кредитів, норма права, на яку посилається відповідач, застосуванню до згаданих правовідносин не підлягає. Отже факти недодержання при укладенні договорів вимог ст. 203 ЦК України, або вчинення правочинів [PERSON] під впливом помилки по справі не встановлені, тому підстав для визнання оспорюваних відповідачем договорів недійсними суд не вбачає. Аналіз наданих по справі доказів дає суду підставу дійти висновку про порушення [PERSON] взятих по обом кредитним договорам зобовязань /в формі їх неналежного виконання/ повернути кредити та проценти за їх використання в строки, визначені кредитними договорами. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). За умовами укладених договорів п.4.1.4 (а.с. 12,39) банк має право достроково витребувати наданий кредит, в т.ч. звернути стягнення на заставлене майно у випадку прострочення сплати відсотків за користування кредитом згідно з Графіком за будь-який період. Відповідно до ст. ст. 1054, 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів. Порука та застава, як види забезпечення виконання [PERSON]А основного зобовязання за кредитними договорами, мають правові наслідки лише у разі порушення боржником зобовязання, яке було забезпечене відповідним чином (ст.ст. 554, 559, 589, 590 ЦК України). Право заставодержателя на звернення стягнення на предмет застави виникає у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, забезпеченого заставою (п.4.1 Договру ). Заставодержатель набуває право звернення стягнення на Предмет застави, про що письмово повідомляє заставодавця з моменту порушення Боржником будь-якого з зобовязань за кредитним договором. Звернення стягнення відповідно до п. 4.3. Договору здійснюється шляхом переходу Предмету застави у власність Заставодержателя в рахунок погашення заборгованості (а.с. 14-15, 41-42). Отже, приймаючи до уваги, що [PERSON] порушив взяті за кредитним договорами зобовязання, заставодержатель, письмово попередивши заставодавця (а.с. 30, 36) щодо можливого /в разі непогашення заборгованості в установлений строк/ ініціювання процедури примусового стягення заборгованості за кредитними договорами за рахунок Предмету застави, набув право звернути стягнення на предмети застави відповідно до положень п.7.1.3 Кредитних договорів, п.2.1.3.,2.1.4 Договорів застави та ст.ст.589,590 ЦК України. Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для застосування поруки, як виду забезпечення основного зобовязання Позичальника, суд виходить з наступного: Відповідно до умов укладених договорів гр. [PERSON], проживаючий в [INFO], Німеччина та гр. [PERSON], проживаючий за адресою: [INFO] поручились перед кредитором за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобовязань, що витікають з Кредитних договорів, в т.ч. повернення кредиту, сплати відсотків та можливих штрафних санкцій. Представник відповідача [PERSON] просить відмовити в задоволенні позову до [PERSON] з мотивів припинення дії договору поруки. Відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. З договорів поруки вбачається , що в них не встановлений строк, після якого припиняється порука, тобто в даному випадку вона має припинитись за умови непредявлення кредитором відповідної вимоги протягом шести місяців. Як вбачається із наданих позивачем розрахунків заборгованості за кредитними договорами, [PERSON], в порушення встановлених Кредитним договором строків (п.4.1.2.1. Кредитного договору), взяті на себе основні зобовязання по поверненню кредиту та сплаті відсотків за користування кредитом по кредитному договору № 24/12/07 МК від 26.01.2007 року востаннє виконав 31 січня 2009 року (а.с. 82-83), за договором № 52/12/07 МК від 14.02.2007 року 30 листопада 2008 року відповідно (а.с. 80-81). Згідно з п.1.3 Договору відповідальність поручителя виникає як у випадку невиконання Позичальником будь-якої частини Зобовязання, так і при невиконанні Позичальником Зобовязань в цілому. Відповідно до узгодженого сторонами порядку виконання зобовязання Поручителем Кредитор набуває право вимагати від Поручителя виконання зобовязання, що витікає із Кредитного договору при умові, якщо в установлений Договором строк виконання Позичальником Зобовязання в цілому чи в будь-якій його частині не будуть виконані, а також при умові обовязкового направлення Поручителю повідомлення з вимогою виконати зобовязання Позичальника в цілому (або в тій чи іншій частині ( п.2.1. Договору). Отже в даній ситуації є слушною позиція відповідача стосовно того, що строк виконання основного зобовязання в розумінні ч.4 ст.559 ЦК України для поручителя [PERSON] наступив щонайменше 30.11.2008 року за договором № 52/12/07 МК від 14.02.2007 року, для [PERSON] та [PERSON] строк виконання наступив 31.01.2009 року за договором 24/12/07 МК від 26.01.2007 року відповідно. Крім того, в порушення умов договрів, письмові повідомлення з вимогою від Поручителя виконання основного зобовязання [PERSON], за умови визначеного місця проживання [PERSON] в Німеччині, повідомлення останньому надіслав на вул. Будівельників, 21 в м. Комсомольську, поручителю [PERSON] згадане повідомлення взагалі не було направлене (а.с. 32). Отже, припинення дії договорів поруки для обох поручителів, а також порушення банком процедури обовязкового направлення Поручителям повідомлення з вимогою виконати зобовязання Позичальника /яка є однією з умов, за наявності якої Кредитор набуває право вимагати від Поручителя виконання зобовязання/ є підставою для відмови в задоволенні позову ВАТ КБ «Надра», предявленого .до поручителів [PERSON] та [PERSON] Питання щодо розподілу судових витрат вирішене судом відповідно до положень ч.1 ст. 88 ЦПК УКраїни (а.с. 7-9). На підставі викладеного,

Outcome: partial