Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-11 00:00:00

В березні 2019р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 14-16) до відповідача [PERSON] , в якому просила суд: - стягнути з відповідача на свою користь суму основного боргу у розмірі 8400,0 дол. США, що на дату подання позовної заяви за офіційним курсом НБУ дорівнювало 226633,87 грн.; 3,0 % річних у розмірі 23169,27 грн.; втрати від інфляції у розмірі 60070,55 грн.; судовий збір у розмірі 3098,74 грн. Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що 29 грудня 2015р. між було укладено договір позики, у вигляді боргової розписки, відповідно до якого відповідач позичив у позивачки, строком до 30 березня 2016р. грошові кошти в сумі 10500,0 дол. США В строк визначений договором позики, відповідач не повернув всієї суми отриманих ним грошових коштів за договором позики (100 дол. США відповідач повернув в липні 2017р. та 2000,0 дол. США). Оскільки в позасудовому порядку вирішити спір не можливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх порушених прав. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 04 червня 2019р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11 липня 2019р. закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. До судового засідання стороною позивача було подано до суду заяву про розгул справи у відсутність сторони позивача, яка заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, і не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач, про час і місце судового розгляду оповіщався у встановленому законом порядку, у судові засідання не з`являвся, про поважність причин неявки суду не повідомив та не просив розглядати справу у його відсутність, свого представника до суду не направив, у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження строк, відповідач відзив на позов не подавав. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи, і відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ч. 1 ст. 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 29 грудня 2015р. між сторонами було укладено договір позики, у вигляді боргової розписки (а.с. 4) наступного змісту: « Я, [PERSON] , паспорт [NUMBER] , выдан 09.08.14 Шевченковским РО ГУГМС Украины в г. Киеве, получил от Прохоровой Елены Викторовны 10500 (десять тысяч пятьсот) долларов США. Обязуюсь вернуть вышеуказанную сумму до 30 марта 2016 года», тобто відповідачем було отримано від позивачки в борг суму коштів у розмірі 10500,0 дол. США. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка зазначала, що відповідачем їй було повернуто 2100,0 дол. США. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013р. по справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Даних, які б свідчили про повернення відповідачем всієї суми заборгованості позивачці судом не встановлено. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно положень ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, в повному обсязі, сума позики, яка залишається неповернутою становить 8400,0 дол. США, що за курсом НБУ на час подання позову становило 226633,87 грн. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, враховуючи положення ст. ст. 16, 1048 ЦК України; ст. ст. 10, 13 ЦПК України, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сума заборгованості за договором позики (у вигляді боргової розписки) від 29 грудня 2015р. у розмірі 8400,0 дол. США, що за курсом НБУ на час подання позову становило 226633,87 грн., а також вірно обраховані 3,0 % річних у розмірі 23169,27 грн. Стосовно вимог позивачки про стягнення на її користь з відповідача інфляційні втрати у розмірі 60070,55 грн., то в цій частині позов не підлягає задоволенню, в силу валюти зобов`язання за договором позики, положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»; правових позицій Верховного Суду України, наведених в постанові по справі № 6-284цс17 від 01 березня 2017р.; Верховного Суду в постанові по справі № 638/10417/15-ц від 20 лютого 2019р. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню пропорційно до частини задоволених вимог судовий збір у розмірі 2498,03 грн.

Outcome: partial