Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-02 00:00:00

В березні 2021 р. [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», в якому просила суд зобов`язати Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» припинити нарахування за картковим рахунком [NUMBER] та всіма додатковими рахунками згідно угоди №SАМDН51000105603280 від 02.09.2013 в АТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) по відсотках, пені, щомісячних платежах, тип рахунку Картка Універсальна Голд» та інших штрафних санкцій за користування використаним кредитним лімітом, що утворився внаслідок проведення операцій (транзакцій) 04.05.2015 року. Зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) відновити залишок коштів на картковому рахунку [NUMBER] [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) в АТ КБ «ПриватБанк» та всіма додатковими рахунками згідно угоди №SАМD51000105603280 від 02.09.2013 до того стану, в якому він був перед виконанням фінансових операцій 04.05.2015 року, тобто станом на 03.05.2015 року, врахувавши внесену Позивачкою плату на суму 800 грн. 00 коп. в рахунок погашення боргу по картковому рахунку № [NUMBER] . Зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» скасувати нараховані [PERSON] по картковому рахунку [NUMBER] та всіма додатковими рахунками згідно угоди №SАМDН51000105603280 від 02.09.2013, починаючи з 04.05.2015 р. відсотки, пеню, щомісячні платежі, тип рахунку Картка Універсальна Голд» та інші штрафні санкції за користування використаним кредитним лімітом, що утворився внаслідок проведення операцій (транзакцій) 04.05.2015 року. Позовні вимоги мотивовані тим, що 12.08.2011 р. між сторонами було укладено договір №б/н про встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відстоків за користування кредитом , за яким позивач отримала кредитний ліміт в сумі 18000,00 грн зі сплатою 30,00 % річних на суму залишку заборгованості. Станом на 05.05.2015 р. позивач виконала зобов`язання, кошти повернула, 05.05.2015 р. було останнє зарахування коштів по кредиту на суму 800,00 грн. 11.05.2015 р. позивач виявила несанкціоноване зняття коштів з її рахунку, про що було повідомлено відповідача. В подальшому, було відкрито кримінальне провадження №12015100100005386 за ст. 190 ч.1 КК України, за яким невідома особа заволоділа грошовими коштами, які належать [PERSON] , в сумі 18000,00 грн, знявши їх з банківської картки через банкомат №990 за адресою: Російська Федерація, м. Санкт-Перербург, Гатчина, пр. Октября, 25. При цьому, смс-повідомлення про зняття готівки позивачу не надходило, за кордон вона не виїжджала, банківську картку з ПІН-кодом іншій особі не передавала. Так, 04.05.2015 р. з рахунку позивача було знято 17151,00 грн. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11.09.2018 р. відмовлено АТ КБ «ПриватБанк» в задоволенні позову до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 12.08.2011 р. в розмірі 117000,00 грн, оскільки банком не надано доказів зняття коштів саме [PERSON] . Позивач зазначає, що станом на 04.05.2015 р. у позивача було дві банківські картки: № [NUMBER] та № [NUMBER] . Несанкціоноване зняття коштів відбулось з картки № [NUMBER] , яка не використовувалась позивачем та повинна була бути заблокована банком. Після судового рішення банк продовжує нарахування заборгованості за кредитним договором №б/н від 12.08.2011 р., станом на 19.10.2019 р. була заборгованість в розмірі 618649,79 грн, яка в подальшому була зменшена до 29963,62 грн. АТ КБ «ПриватБанк» намагається в позасудовому порядку стягнути вказану заборгованість шляхом телефонних дзвінків позивачу, Крім цього, відповідач вніс інформацію про позивача до Українського бюро кредитних історій, внаслідок чого позивач не може отримати кредит в іншій банківській установі. Вказане стало підставою для звернення до суду. АТ КБ «ПриватБанк» подав письмові пояснення, в яких заперечує щодо задоволення позову, оскільки позивачем не надано доказів проведення несанкціонованих транзакцій, права позивача не порушені. Крім цього, не надано доказів розірвання договору, укладеного між сторонами, або визнання його недійсним в судовому порядку. Ухвалою судді від 18.03.2021 р. відкрито провадження в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 16.08.2021 р. закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала за викладених у позовній заяві обставин, просила його задовольнити. Відповідач в судове засіданні свого представника не направив, але про дату і час розгляду справи по суті повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомив. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому, суд враховує, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Крім цього, Верховний Суд в постанові від 01.10.2020 р. у справі №361/8331/18 виходив з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 12 серпня 2011 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] на підставі її заяви разом з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку укладено договір на відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки (далі кредитний договір), згідно умов якого банк відкриває відповідачу картковий рахунок, надає кредитну картку. 04.05.2015 р. відбулось зняття коштів з картки № [NUMBER] у сумі 117 000 грн через банкомат №990 по пр-ту Октября (Гатчина, м. Санкт-Петербург, Росія), підтверджується випискою по рахунку № [NUMBER] від 24 листопада 2015 року. (а.с. 8-9) Згідно витягу ЄРДР №12015100100005386 на підставі заяви [PERSON] від 04 травня 2015 року невідома особа, шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами, які належать [PERSON] , у сумі 18 000 грн., знявши їх з банківської картки заявниці. Правова кваліфікація злочину - ч. 1 ст. 190 КК України. (а.с. 10) Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11.09.2018 р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 22.01.2019 р., у цивільній справі №761/6823/18 у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості - відмовлено у повному обсязі. Згідно ст. 82 ч.4 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, вказаним рішенням суду встановлено, що 04 травня 2015 року в Банку не працювала послуга смс-банкінг, картка № [NUMBER] станом на 04 травня 2015 року вже не використовувалась [PERSON] та була заблокована, оскільки відповідачем було переоформлено іншу картку [NUMBER]. Відтак, оскільки Банком не надано до суду доказів зняття вказаних коштів саме [PERSON] або сприяння нею для зняття грошових коштів іншою особою, разом із тим, 11 травня 2015 року [PERSON] звернулась до правоохоронних органів з повідомленням про несанкціоноване зняття кредитних коштів, слідство наразі триває, суд прийшов до висновку, що не доведено використання кредитних коштів саме відповідачем. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України). Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Стаття 1073 ЦК України визначає, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі статтею 1 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу. Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Згідно з пунктом 2 розділу VI Положення № 705 про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 (далі - Положення № 705, в редакції на час виникнення спірних правовідносин), емітент зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу. Відповідно до пункту 3 розділу VI Положення № 705 банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором, повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу. Банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій. Згідно з пунктом 5 розділу VI Положення № 705 користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які ним не виконувалися. Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів (пункт 6 розділу VI Положення № 705). Пунктами 7, 8 розділу VI Положення № 705 визначено, що емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Відповідно до пункту 9 розділу VI Положення № 705 користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15. Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 127/23496/15-ц (касаційне провадження № 61-3239св18) вказану правову позицію підтримав. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідачем не надано доказів на підтвердження вчинення позивачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою. Таким чином, судом не встановлено обставин, які безспірно доводять, що користувач [PERSON] своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню пін-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжну операцію, яка була вчинена 04.05.2015 р. щодо зняття коштів з картки № [NUMBER] у сумі 117 000 грн через банкомат №990 по пр-ту Октября (Гатчина, м. Санкт-Петербург, Росія). Враховуючи наведене, беручи до уваги обставини, встановлені рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11.09.2018 р. у цивільній справі №761/6823/18, суд вважає необхідним зобов`язати Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» припинити нарахування за картковим рахунком [NUMBER] та всіма додатковими рахунками згідно угоди №SАМDН51000105603280 від 02.09.2013 в АТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) по відсотках, пені, щомісячних платежах, тип рахунку Картка Універсальна Голд» та інших штрафних санкцій за користування використаним кредитним лімітом, що утворився внаслідок проведення операцій (транзакцій) 04.05.2015 року, зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) відновити залишок коштів на картковому рахунку [NUMBER] [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) в АТ КБ «ПриватБанк» та всіма додатковими рахунками згідно угоди №SАМD51000105603280 від 02.09.2013 до того стану, в якому він був перед виконанням фінансових операцій 04.05.2015 року, тобто станом на 03.05.2015 року, врахувавши внесену Позивачкою плату на суму 800 грн. 00 коп. в рахунок погашення боргу по картковому рахунку № [NUMBER] . Щодо позовної вимоги про зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» скасувати нараховані [PERSON] по картковому рахунку [NUMBER] та всіма додатковими рахунками згідно угоди №SАМDН51000105603280 від 02.09.2013, починаючи з 04.05.2015 р. відсотки, пеню, щомісячні платежі, тип рахунку Картка Універсальна Голд» та інші штрафні санкції за користування використаним кредитним лімітом, що утворився внаслідок проведення операцій (транзакцій) 04.05.2015 року, варто зазначити наступне. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі №905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (стаття 3 ЦПК України). Згідно зі статтею 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У постанові від 10 жовтня 2019 року в справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив такі висновки: «Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги. Нарахування позивачу відсотків, пені, інших платежів є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача. Відповідний розрахунок може бути письмовим доказом, який у разі виникнення спору між сторонами повинен оцінюватися судом відповідно до вимог процесуального законодавства. Враховуючи викладене, вказана позовна вимога є неефективним способом захисту, оскільки не відновлює порушене право і жодним чином не нівелює негативні наслідки порушення права позивача, тому у її задоволенні потрібно відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: partial