Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-21 00:00:00

В березні 2018 року до суду надійшла позовна заява Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 7, в інтересах держави в особі позивача Київської міської ради до [PERSON] , [PERSON] про визнання правочину недійсним, визнання спадщини відумерлою, витребування майна з чужого незаконного володіння. Позов мотивований тим, що Київською місцевою прокуратурою № 7 під час здійснення нагляду за додержанням законності під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42017101070000067 за ч. 4 ст. 190, ст. 358 КК України, встановлено факт шахрайського заволодіння квартирою [ADDRESS] . Як було встановлено досудовим розслідуванням, після смерті [PERSON] та [PERSON] залишилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] , яка належала останнім на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого Ленінградською районною радою народних депутатів м. Києва 18.01.1999 року. Разом з тим, після смерті [PERSON] та [PERSON] спадкоємці із заявами про прийняття спадщини у встановлений законом порядку не звертались та спадкова справа не заводилась. Таким чином, посилаючись на положення ст. 1277 ЦК України, заявник вважає, що спадщину, яка залишилась після [PERSON] та [PERSON] , необхідно визнати відумерлою, а тому звернувся до суду з даною заявою. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26.03.2018 року було відкрито провадження по справі. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов та просив його задовольнити посилаючись на обставини викладені в позові. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову посилаючись на те, що в ході кримінального провадження № 42017101070000067 нікому не повідомлялось про підозру у вчинені злочину, обвинувальний акт відносно осіб причетних до злочину не складався, судом вирок не ухвалювався. Зазначені в позовній заяві обставини не підтверджені належними доказами, а тому у задоволенні позову просить відмовити. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином, про день, час та місце розгляду справи. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. В ході розгляду справи, встановлено, що квартира [ADDRESS] на підставі розпорядження органу приватизації Ленінградської районної державної адміністрації міста Києва від 18.01.1999 року № 278 приватизована на ім`я [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині. Відповідно до актового запису про смерть від 14.08.2015 року № 777 [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] . Відповідно до актового запису про смерть від 06.09.2016 року № 13663 [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у віці 53 роки. Згідно з правилами ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини слід вважати день смерті особи, зазначений у свідоцтві про смерть, виданий відповідним державним органом реєстрації актів цивільного стану. Після смерті [PERSON] та [PERSON] залишилася спадщина у вигляді спірної квартири. Таким чином, відкрилась спадщина. Згідно із статтею 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно зі ст. ст. 1268, 1270 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Зі змісту вказаних норм випливає, що у разі наявності вказаних умов, на підставі рішення суду спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. До звернення з зіявою про визнання спадщини відумерлою і набрання законної сили відповідним рішенням суду у територіальної громади існує законний інтерес, заснований на правових нормах, що регулюють правовідносини щодо підстав набуття і припинення права власності після смерті особи, у якої відсутні спадкоємці. З метою захисту цього законного інтересу згідно з ч. 5 ст. 1277 ЦК України та ст. 1283 ЦК України передбачено, що спадщина, неприйнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою відповідно до статті 1283 цього Кодексу. Охорона спадкового майна здійснюється в інтересах територіальної громади з метою збереження його. Отже, вказаний охоронюваний законом інтерес, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, є об`єктом судового захисту. Згідно листа Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори від 29.11.2017 року та 12.02.2018 року, спадкові справи після смерті [PERSON] та [PERSON] не заводились. Таким чином, спадкоємці за законом та заповітом у померлих [PERSON] та [PERSON] відсутні. Отже, залишена після смерті [PERSON] та [PERSON] спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] має бути визнана відумерлою спадщиною і перейти у власність територіальної громади міста Києва. Водночас, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що квартира [ADDRESS] , була зареєстрована на праві власності за [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 07.12.2012 року, посвідченого державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області Фоя Л.А. за реєстровим № 2-2737. У подальшому та на даний час, право власності на підставі договору купівлі- продажу від 02.03.2017 року № 576 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І., перейшло до [PERSON] . Після чого [PERSON] відчужила спірну квартиру [PERSON] за договором купівлі-продажу від 21.03.2017 року № 480. Тобто, на момент укладення договору купівлі-продажу від 21.03.2017 року № 480, встановлено факт смерті [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть. Згідно Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що в ході досудового розслідування встановлено, що невстановлені особи шахрайським шляхом заволоділи об`єктами нерухомості на території м. Києва, використовуючи при цьому підроблені документи про що внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.03.2017 року за № 42017101070000067. Отже, зазначений договір дарування від 07.12.2012 підлягає визнанню судом недійсним виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно зі ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. ст. 317, 319 Цивільного кодексу України саме власнику належить право розпоряджатись своїм майном за власною волею. Згідно з ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 203 Цивільного кодексу України містить вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленні законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних. Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1, 3, 5, 6 ст, 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі- продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 658 Цивільного кодексу України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України право власності припиняється, зокрема, у разі смерті власника. Відповідно до ч. 4 ст. 25 Цивільного кодексу України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Здатність фізичної особи мати цивільні права та обов`язки є правоздатністю. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і припиняється з її смертю. Відповідно до ст. 30 Цивільного кодексу України, цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Отже, правочини, укладені після смерті особи, але від її імені, не відповідають вимогам ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки особа не має правоздатності. Право власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] припинилось 13.08.2015 року та 26.07.2016 у зв`язку з їх смертю. З матеріалів справи, вбачається, що спірна квартира не могла бути подарована 07.12.2012 року [PERSON] , оскільки вказаний правочин нотаріально не посвідчувався, що підтверджується інформацією нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Фоєю Л.А., та не відповідає вимогам ч. 1 ст. 203, ст. 215 Цивільного кодексу України та є підставою для визнання правочину недійсним. Таким чином, у силу ст. 346 Цивільного кодексу України право власності [PERSON] та [PERSON] припинилося 26.07.2016року, а тому, у зв`язку з порушенням вимог вищенаведеного законодавства, договір дарування від 07.12.2012 року спірної квартири підлягає визнанню недійсним. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.05.13 у справі № 6- 11735св13. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У свою чергу, державна реєстрація це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою вже набутого особою права власності, і неможливо ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення права власності, а не є підставою його набуття. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає. Указана позиція викладена у постанові Верховного суду у складі Касаційного господарського суду від 10.05.2018 у справі № 910/15993/16. Спірним договором дарування беззаперечно порушуються права та інтереси територіальної громади в особі Київської міської ради, які випливають з встановленого ст. 1277 Цивільного кодексу України порядку визнання спадщини відумерлою. Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання права, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання правочину недійсним. Суд може » захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від часу прийняття спадщини, це правило також поширюється і на відносини щодо відумерлої спадщини. З огляду на викладене та враховуючи наявність спору між сторонами у справі, вимога про визнання спадщини відумерлою підлягає розгляду у позовному провадженні. Відповідно до статті 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до статті 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за » відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, в тому числі, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, згідно з вимогами ст.ст. 330, 388, 658 Цивільного кодексу України право власності на майно, яке було відчужене поза межами волі власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 Цивільного кодексу України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів купівлі продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника. З огляду на те, що спірна квартира незаконно вибула із володіння (охорони) територіальної громади міста Києва - єдиного можливого власника, їй відумерла спадщина належить з часу відкриття спадщини. Ураховуючи викладене, спірне майно підлягає витребуванню від [PERSON] на підставі ст. З88 ЦК України на користь розпорядника майна - територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. При цьому, право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника, а тому положення про позову давність до заявлених позовних вимог про витребування майна у порядку ст. 388 ЦК України не застосовуються. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними і наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. У подальшому та на даний час, право власності на підставі договору купівлі- продажу від 21.03.2017 № 480 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М.Є., перейшло до [PERSON] . Разом з тим, вказана квартира має бути визнана відумерлою спадщиною та витребуваною на користь територіальної громади міста, оскільки вона незаконно зареєстрована на праві власності. Вказані відомості стали відомі місцевій прокуратурі під час здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному проваджені №42017101070000067 від 15.03.2017 за ч. 4 ст. 190, ст. 358 ч. 4 КК України за фактом шахрайського заволодіння квартирою [ADDRESS] . Досудове розслідування вказаного кримінального провадження доручено СВ Подільського УП ГУНП у м. Києві. Тобто, про незаконну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] місцевій прокуратурі стало відомо під час досудового розслідування кримінального провадження зареєстрованого 15.03.2017 року. Відповідно до ст. 131-1 Конституції України представництво інтересів держави у суді покладається на органи прокуратури. Згідно з ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Відповідно до ч. 4 ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Відповідно до статуту територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 № 371/1805, Київська міська рада є повноважним представником територіальної громади міста Києва. У зв`язку з цим, незаконне вибуття спірної квартири із власності єдиного можливого власника, порушує майнові права територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Враховуючи викладене, органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних відносинах є Київська міська рада як розпорядник майна територіальної громади міста Києва. Разом з цим, прокуратурою встановлено неналежне виконання Київською міською радою повноважень щодо контролю за використанням комунального майна. Київською міською радою не вжито жодних заходів щодо повернення спірного майна у судовому порядку, що свідчить про бездіяльність Київської міської ради, а тому саме Київською місцевою прокуратурою № 7 пред`являється позов в інтересах територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Незаконне вибуття поза волею власника квартири [ADDRESS] порушує майнові інтереси держави в особі Київської міської ради, яка в даному випадку незаконно позбавлена можливості розпоряджатись та здійснювати державний контроль за використанням вказаного об`єкта нерухомості. З огляду на вищевикладене, місцевою прокуратурою відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» повідомлено Київську міську раду про намір звернутися до Святошинського районного суду м. Києва з вказаним позовом в інтересах держави. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» право подання позовної заяви в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, їх першим заступникам та заступникам. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У справах про дискримінацію позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. А тому суд погоджується цілком із доводами позивача, докази на які посилається позивач, як на обґрунтування заявлених позовних вимог, та обраний спосіб захисту порушеного права, позов доведений та підлягає задоволенню. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved