Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

В березні місяці 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до сільської ради с.Красенівка Чорнобаївського р-ну Черкаської області зазначивши, що 03 квітня 2000 року померла її мати [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина на все належне їй спадкове майно в склад якого входить земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства загальною площею - 0,60 га. та житловий будинок з господарськими спорудами по вул. Набережній № 7 с.Красенівка Чорнобаївського р-ну Черкаської області. Позивач прийняв спадщину так, як в визначений законом термін подав до нотаріальної контори заяву про її прийняття, але не може реалізувати свої спадкові права на наявну земельну ділянку та житловий будинок так, як за життя спадкодавця документи, що посвідчували б право приватної власності на дане майно не виготовлялись, що і спонукало її звернутись до суду з даними позовними вимогами. В судове засідання позивач не з»явився ,подав заяву якою підтримав заявлений позов та просив провести розгляд справи без його участі. Відповідач по справі подав до суду заяву про визнання позову та не заперечує стосовно його задоволення, просить розглядати справу без участі його представника тому суд проводив розгляд справи у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України ,тобто без здійснення звукозапису. Дослідивши письмові докази по справі суд вважає, що позовні вимоги підлягають до повного задоволення з наступних підстав. Судом встановлені фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Змістом наявного в матеріалах справи свідоцтва серії 1-СР № 127795 від 04 квітня 2000 року, підтверджено відкриття спадщини після смерті [PERSON] . Факт прийняття спадщини позивачем після смерті матері стверджується свідоцтвом Державного нотаріуса (а.с.-9) про право власності позивача на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Факт наявності в померлого спадкодавця земельної ділянки та житлового будинку по вул.Набережній № 7, на які претендує позивач , стверджується дослідженим в судовому засіданні витягом з протоколу рішення сесії сільської ради № 3/11 від 09.06.1997 року у відповідності до якого [PERSON] було передано в приватну власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства /а.с.-11 / та технічним паспортом на житловий будинок виготовленим 07.03.2016 року . Змістом п.№ 1 Декрету КМ України від 26.12.1992 року (чинним до 2007 року) органи місцевого самоврядування, були зобов»язані на протязі 1993 року розпочати передачу у приватну власність громадянам земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства . Пунктом № 3 даного Декрету визначено, що право власності громадян на передані земельні ділянки посвідчується органом місцевого самоврядування, шляхом проведення відповідного запису у земельно-кадастрових документах та з послідуючою видачею Державного акта, що посвідчує право власності на передану у власність земельну ділянку . Пунктом № 7 розділу Х ,,Перехідних положень,, ЗК України 2002 року визначено, що громадяни які одержали в приватну власність земельну ділянку до 01 січня 2002 року, зберігають дані права і в подальшому на дані земельні ділянки. Змістом ст.86 ЦК УРСР 2003 року закріплено поняття права власності та її види, включаючи і приватну форму власності. Судом встановлено, що сільською радою [PERSON] правовстановлюючий документ на земельну ділянку не видався, але передача земельної ділянки спадкодавцю в приватну власність відбулася, на підставі відповідного рішення сесії сільської ради про, що органом місцевого самоврядування проведено відповідний запис до земельно-кадастрових документів, що підтверджено в судовому засіданні записом про протокол відповідного рішення № 3/11 (а.с.-11) та письмовим визнанням позову відповідачем, тобто сільською радою. Положення ст.ст.125 та 126 ЗК України щодо підтвердженням права власності на земельну ділянку Державним актом, набули чинності лише з прийняттям нового ЗК України -2002 року, а тому суд вважає, що для прийняття рішення по даній справі з наявних правовідносин суд має враховувати законодавство, що було чинне на час передання сільською радою спадкодавцю земельної ділянки у приватну власність. В даному ж випадку відповідач по справі визнав заявлений позов та не заперечує стосовно його задоволення, інших спадкоємців судом не встановлено, що являється підставою для задоволення позову. Право позивача на спадкування даної земельної ділянки та житлового будинку з господарськими спорудами, стверджується незміненим та не скасованим на час розгляду справи заповітом від 01 листопада 1994 року зареєстрованим в реєстрі за № 22, яке підлягає підтвердженню судовим рішенням .

Outcome: approved