Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

В вересні 2013 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до Рівненського міського суду із позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання одною сім»єю із [PERSON], померлим [INFO] в місті Рівне, із жовтня 1985 року, зміну черговості одержання права на спадкування та надання права на спадщину разом із спадкоємцями тієї черги, яка має права на спадкування спадщини [PERSON]. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що із спадкодавцем [PERSON] із жовтня 1985 року до дня смерті вони проживали одною сім»єю, були пов'язані спільним побутом, вели спільне господарство мали взаємні права та обов'язки, в тому числі по 20.02.1996 року за даною адресою вони проживали разом із [PERSON], яка була власником будинковолодіння [ADDRESS], про що підтверджують свідки та документи на поховання. Встановлення факту проживання позивачів із спадкодавцем має значення для належного оформлення прав на спадщину та одержання свідоцтв про право на спадщину, як спадкоємці четвертої черги за законом, згідно ч.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила книги шостої ЦК України, згідно якої правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, та ст.1264 ЦК України. Встановлення вказаного факту надасть їм право за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має права на спадкування, відповідно ч.2 ст. 1259 ЦК України. Спадкоємцем за законом [PERSON] була дружина померлого [PERSON] 27.05.2010 року [PERSON] склала на ім»я відповідача [PERSON] заповіт, яким заповідала йому все належне їй на день смерті майно. Вважають, що вони фактично вступили в управління і володіння майномі на даний час прописані та проживають в спірному будинковолодінні, не заявляли про відмову від спадщини, а тому їх дії свідчать про те, що вони прийняли спадщину померлого спадкодавця [PERSON] в порядку ст. 1268 ЦК України. Згідно письмових заперечень відповідача на позовну заяву, позовні вимоги вважаються безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, а обґрунтування позову не відповідає дійсним обставинам. Позивачі проживали і були зареєстровані в селі Яблунне Березнівського району Рівненської області на час посвідчення договору довічного утримання між ними та [PERSON] 04 червня 2002 року, яки визнано недійсним в судовому порядку. Спадкодавець набув право власності на спірний будинок, в якому проживав із 1982 року, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.09.1996 року, а 06.12.1996 року він уклав шлюб із [PERSON], яка проживала разом із ним в будинку [ADDRESS] до та на час його смерті. 10 Червня 2010 року позивачі вигнали [PERSON] із будинку після чого в правоохоронних органах заявили про право на будинок на підставі договору довічного утримання від 04.06.2002 року. В подальшому, дружина спадкодавця [PERSON], яка прийняла спадщину згідно вимог ст.ст. 529, 548 ЦК УРСР, як спадкоємець першої черги, звернулась до суду, де за рішенням суду від 26.05.2010 року визнано такий договір довічного утримання недійсним не тільки із підставі неналежного посвідчення. Крім того, цим же рішенням суду встановлено, що після смерті [PERSON] спадщину останнього прийняла його дружина [PERSON], яка на момент смерті [PERSON] проживала разом із ним, про відмову від спадщини не заявляла. Таким чином, позивачі безпідставно стверджують, що вони прийняли спадщину після смерті [PERSON] а не [PERSON], безпідставно себе вважають спадкоємцями четвертої черги за законом після смерті [PERSON], відповідно ст. 1264 ЦК України, оскільки на час відкриття спадщини діяли норми ЦК УРСР 1963 року, відповідно до яких і прийняла спадщину дружина спадкодавця [PERSON], як спадкоємець першої черги. В судовому засіданні позивачі та їх представник підтримали позовну заяву. Додатково пояснили, що вони весь вказаний позовною заявою період мали не одне місце проживання, в тому числі проживали із дітьми в належній їм квартирі, а також проживали в [ADDRESS], де мали свою кімнату, одною сім»єю, спочатку із [PERSON] та [PERSON], після 1996 року із самим [PERSON]. Факт спільного проживання одною сім»єю із спадкодавцем [PERSON] із достовірністю підтверджують допитані судом свідки [PERSON] а [PERSON], а до матеріалів справи додані документи, які підтверджують їх пояснення. Вважають, що посилання відповідача на висновки рішення суду від 26.05.2010 року в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору довічного утримання недійсним не можуть бути преюдиційним фактом, згідно ч.3 ст.61 ЦПУ України, оскільки такі висновки суду не є обґрунтованими, в порушення п.1. ч.1 ст.214, п.3 ч.1 ст.215 ЦПК України, судом не надано відповідної правової оцінки питанню постійного проживання [PERSON] та на момент смерті [PERSON] разом із ним, доводи не заслуговують на увагу суду. Питання проживання [PERSON] не було предметом спору та належним чином судом не досліджувалось. За наведених підстав, обставини позову потребують належної правової оцінки в рамках розгляду даної справи. Покази свідків відповідача ґрунтуються в основному на словах відповідача, не на власних спостереженнях, переважно по суті обставин, які не мали значення для позову, є не повними, мали ряд неточностей і суперечностей, підлягають критичній оцінці. В рішенні від 01.10.2013 року /13 абз. 2 стор./ про визнання права власності судом встановлено, що спадкоємець [PERSON] не встигла прийняти спадщину після смерті [PERSON] [PERSON] не подала у встановленому порядку заяву на отримання спадщини, згідно ст. 1272 ЦК України, вона не прийняла її. Вважають, що до вказаних правовідносин відносно спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності ЦК України в редакції 2004 рок,у повинні застосовуватись правила шостої книги цього Кодексу, згідно ч.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Підстави для задоволення позовних вимог вважають обґрунтованими доведеними в суді, просять їх задовольнити. Щодо строку позовної давності, то такий не може бути пропущеним, оскільки про порушення їх прав позивачам стало відомо з моменту вступу в законну силу 01 жовтня 2010 року судового рішення в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору довічного утримання недійсним, оскільки до цього часу право позивач [PERSON] мав офіційно право власності на будинок на підставі такого договору, його права ніким не були порушені, а факт проживання одною сім»єю ніким не оспорював ся. Таким чином, позовна заява подана позивачами до суду 27.09.2013 року, тобто в межах загального 3-річного строку позовної давності з часу, коли вони довідалися про порушення свого права. Просять позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтримав надані суду заперечення. Додатково уточнив, що проживання позивачів одною сім»єю із [PERSON] спростовується тим, що дружина спадкодавця [PERSON], з часу повторної реєстрації шлюбу в 1996 року до її виселення 10.06.2002 року, в т.ч. проживала в будинку на час відкриття спадщини, приймала участь в організації поховання [PERSON]. Проте 10 червня 2002 року позивач вигнав [PERSON] із будинку, де, в будинку, залишились всі документи, якими і заволоділи позивачі. У цьому зв'язку викликались працівники міліції, які виявили наявне на той час право власності позивача на будинок на підставі договору довічного утримання, тому будь які міри реагування не приймались. Зі слів відповідача, він не мав родинних відносин із спадкоємницею [PERSON], яка вчинила заповіт на його користь, але дружина [PERSON] була племінницею її чоловіка [PERSON] Вважає позовні вимоги безпідставними, просить в їх задоволенні відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, встановлені обставини та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до положень ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом на підставі досліджених доказів, в тому числі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Першої рівненської державної нотаріальної контори Василютою Л.А. 02.09.1996 року за р.№2-3150 в спадковій справі №299, що спадкоємцем майна [PERSON], померлої [INFO], є [PERSON], а до складу спадкового майна входить жилий будинок із надвірними будівлями [ADDRESS], розташований на земельній ділянці розміром 730 кв.м., де розташовані один дерев'яний жилий будинок, сарай, навіс, погріб, вбиральня, огорожа. На підставі свідоцтва про смерть [NUMBER], виданого міськвідділом РАЦС м. Рівне 09.06.2002 року встановлено, що власник будинковолодіння [ADDRESS] [PERSON] помер [INFO], про що вчинений актовий запис №967 від 09.06.2002 року. Станом на час судового розгляду цивільного позову, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №18867275 формованого 12.03.2014 року, власником будинковолодіння [ADDRESS] зареєстрований 26.02.2014 року відповідач [PERSON] на підставі рішення Рівненського міського суду №569/1380/13 ц, виданого Рівненським міським судом 01.10.20913 року, та додаткове рішення №569/1172/14ц, видане Рівненським міським судом 07.02.2014 року. На підтвердження позовних вимог судом допитані в якості свідків [PERSON], яка пояснила, що вона та її матір знали [PERSON], спілкувались з нею, до котрої під час хвороби не пускав їх проживаючий там [PERSON], на той час вона бачила там позивачів, знала, що вони багато допомагали для [PERSON], після смерті якої вона також бачила позивачів в її будинку. Їй достовірно невідомо про проживання позивачів в спірному будинку. Свідок позивача [PERSON] також суду підтвердила, що вона знала [PERSON], з якою підтримувала дружні стосунки, приходила до неї і спілкувалась по телефону, від якої відомо було про позивачів, що допомагали їй по господарству, що висловлювала бажання залишити для них своє житло, яким визначила кімнату в своєму житлі. Після смерті [PERSON] їй відомо, що позивачі не втрачали зв'язок, ходили до хати до смерті [PERSON], хоронили його, перейшли остаточно жити до будинку після смерті. Про те, чи було в позивачів спільне господарство, бюджет, харчування із [PERSON] чи її спадкоємцем за життя їй невідомо. Свідок позивача [PERSON] суду показав, що приблизно в 1985 році, працюючи на будівництві по вулиці [ADDRESS], він познайомився із позивачем, якого бачив часто, який займався господарством на території будинковолодіння [ADDRESS], в якого позичав неодноразово інструменти. Знав коли померла власниця вищевказаного будинку, в будинку залишався проживати дід, з яким він теж спілкувався. Коли не стало діда, йому невідомо. Позивача бачив біля будинковолодіння до 2006 року, вважав, що він там живе, проте такі питання йому не задавав. Свідок [PERSON] суду показала, що будучи лікарем бригади швидкої допомоги в складі бригади, яка була викликана в червні 2002 року, у зв'язку із інсультом /крововиливом в головний мозок/ [PERSON], котрий був в тяжкому стані, вона бачила біля хворого лише позивача, він дуже переживав. Не пам'ятає, чи був ще хто в квартирі і хто викликав швидку допомогу. Крім того, запам'ятавши обличчя позивача, вона після цього виклику кілька разів бачила його на території [ADDRESS]. Крім того, на підтвердження позовних вимог в чатині прооживання позивачів одною сім»єю із [PERSON] судом досліджені документи, а саме рахунок-замовлення від 21.02.1996 року на поховання [PERSON] на кладовищі Нове, та рахунок-замовлення від 09.06.2002 року на поховання [PERSON] а на кладовищі Нове, в яких замовником значиться [PERSON] Допитані судом свідки з боку відповідача [PERSON], [PERSON], [PERSON], також допитаний по правилах свідка відповідач [PERSON], спростовуючи позовні вимоги та покази позивачів і свідків з їх сторони, показали, що із 1980-их років знали [PERSON] та його дружину, спілкувались із ним, допомагали йому, бували по місцю його проживання, проте ніколи до смерті спадкодавця не бачили по місцю його проживання позивачів, не знали про якусь їх допомогу, яких стали бачити біля будинку [ADDRESS] після смерті діда із літа 2002 року. Свідок [PERSON], внучка [PERSON], дружини [PERSON], показала, що із 1996 року останній проживав разом із своєю дружиною за вищевказаною адресою, вона часто до них приходила мала добрі стосунки із дідом, проте позивачів із 1996 по 2002 рік в будинку вона не бачила, чужих речей в будинку не було. Наступного дня після поховання [PERSON] позивачі, маючи укладений із [PERSON] договір довічного утримання, вигнали її бабу із будинку, вона вимушено забрала її до себе. Таким чином, оцінюючи досліджені докази в сукупності, суд приходить до висновку, що належних допустимих доказів в порядку ст. ст. 57-59 ЦПК України, які б із достовірністю підтверджували проживання позивачів із [PERSON] із 1985 року до його смерті [INFO] одною сім»єю, як осіб, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, не добуто. На підставі рішення Рівненського міського суду від 26 травня 2010 року в справі № 2-104/10 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору довічного утримання недійсним, позовні вимоги [PERSON] задоволені. Судовим рішенням встановлено, що дружина [PERSON] постійно і на момент смерті [PERSON] проживала разом з ним. Відповідно до вимог ст.ст. 529,549 ЦК України [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом щодо майна її чоловіка-спадкодавця [PERSON], постійно проживала із ним і на час відкриття спадщини фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, але не була допущена до нього відповідачем [PERSON], не заявляла відмову від спадщини, її дії свідчать про те, що вона прийняла спадщину померлого спадкодавця [PERSON] Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Рівненської області від 01 жовтня 2010 року рішення місцевого суду від 26 травня 2010 року в справі № 2-104/10 залишене без змін, апеляційна скарга [PERSON] відхилена. Ухвалою суду підтверджені висновки про те, що [PERSON] відповідно ст.ст. 529,549 ЦК України є спадкоємцем першої черги за законом щодо майна її чоловіка-спадкодавця [PERSON], постійно проживала із ним і на час відкриття спадщини фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, але не була допущена до нього відповідачем [PERSON], не заявляла відмову від спадщини, її дії свідчать про те, що вона прийняла спадщину померлого спадкодавця [PERSON] Таким чином, рішення суду від 26 травня 2010 року в справі № 2-104/10 вступило в законну силу 01.10.2010 року, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.01.2011 року у відкритті касаційного провадження [PERSON] відмовлено, і на даний час рішення є чинним . Відповідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі,що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Таким чином, з огляду на викладене суд приходить до висновку про неправомірність та безпідставність позовних вимог в частині визнання позивачів спадкоємцями четвертої черги за законом та зміни черговості одержання права на спадщину на підставі ч.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст.ст. 1264, 1259,1268 ЦК України щодо спадщини, яка складається із будинковолодіння [ADDRESS], після смерті [PERSON], прийнятою дружиною померлого спадкодавця [PERSON], яка фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, відповідно ст.ст. 529,549 ЦК України. Доводи сторони позивача в тій частині, що висновки рішення суду від 26.05.2010 року в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору довічного утримання недійсним не можуть бути преюдиційним фактом, згідно ч.3 ст.61 ЦПУ України, не заслуговують на увагу суду. На підставі наведеного вбачається, що вирішення питання позовних вимог в частині встановлення факту проживання позивачів із спадкодавцем [PERSON] одною сім»єю із жовтня 1985 року по 08 червня 2002 року шляхом задоволення чи відмови в цій частині втрачає потребу, оскільки метою такого факту були безпідставні вимоги визнання позивачів спадкоємцями четвертої черги за законом та зміни черговості одержання права на спадщину. Таким чином, оцінкою досліджених в справі вищенаведених доказів та обставин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] і [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання одною сім»єю, зміну черговості одержання права на спадкування, безпідставні і не підлягають до задоволення. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed