Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-15 00:00:00

В березні 2014р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ПАТ «Державний ощадний банк України», третя особа: [PERSON], в якому просила суд: визнати недійсним договір відновлювальної кредитної лінії № 2542 від 21 квітня 2008р. укладений між сторонами (далі по тексту - кредитний договір). Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 21 квітня 2008р. між сторонами було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач у порядку та згідно з умовами цього договору надав позивачці кредит у сумі 505000,0 грн. на строк до 21 квітня 2018р. зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 18,5 % річних, а позивачка зобов'язувалася повернути наданий кредит і сплатити проценти за кредитом у встановлений цим договором строк та виконати інші зобов'язання за цим договором у повному обсязі. Оскільки на думку позивачки, за рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2010р. у справі № 2-3930/10 має місце подвійне стягнення, то позивачка дійшла висновку, що не усвідомлювала наслідків укладення кредитного договору, зміст його протирічить внутрішній волі та інтересам позивачки. Також на думку позивачки, відповідачем не було належним чином виконано переддоговірну роботу з позивачкою, укладений договір суперечить п. 8) ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». В судовому засіданні представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, викладених в позові просив суд позов задовольнити на підставі ст. ст. 203, 215, 229, 230 ЦК України. Представник відповідача проти позову заперечувала, вважала його безпідставним та необґрунтованим, зазначала, що у такий спосіб позивачка намагається затягнути примусове виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2010р. у справі № 2-3930/10. Крім того,стороною відповідача було подано заяву про застосування судом строків позовної давності до заявлених вимог. Третя особа, про час та місце розгляду справи оповіщалася, в установленому законом порядку, в судові засідання не з'являлася, заперечення на позов не подавала. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 21 квітня 2008р. між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до п. 1.1 цього договору відповідач надав позивачці кредит у тимчасове платне користування у сумі 505000,0 грн. строком до 21 квітня 2018р. із сплатою процентів за користування кредитом в сумі - 18,5 % річних. Повернення кредиту повинно здійснюватись позивачкою, відповідно до Графіку повернення кредиту і сплати процентів. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка просила суд визнати недійсним укладений між сторонами кредитний договір на підставі ст. ст. 203, 215, 229, 230 ЦК України, оскільки він суперечить ст. ст. 10, 11, 18, 21, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». У відповідності з ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Частиною 1 ст. 230 цього Кодексу визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Вищезазначена норма ст. 230 ЦК України передбачає, що правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману, щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, є умисел. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19, 20 Постанови № 9 від 6 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. В судовому засіданні не знайшло свого підтвердження, що позивачкою не було отримано всієї інформацію про особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови (мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови. Згідно з положеннями ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України). Не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні і доводи сторони позивача про невідповідність укладеного договору положенням Законів України «Про захист прав споживачів», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача не було надано суду належних і допустимих доказів, в обґрунтування заявлених вимог. Як і не міг пояснити суду представник позивача, чому з вказаним позовом про визнання недійсним кредитного договору від 21 квітня 2008р. сторона позивача звернулась лише в березні 2014р., тобто з пропуском строку позовної давності. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону. Судом не встановлено, що до, і при укладанні оспорюваного кредитного договору, з боку сторони відповідача було недотримання вимог закону, а також в судовому засіданні представник позивача не міг пояснити суду в чому полягає навмисне, цілеспрямоване введення позивачки в оману, і щодо яких обставин, які мають істотне значення, помилялася позивачка.

Outcome: dismissed