Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

В березні 2021р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-9) до відповідача ТОВ «Споживчий центр», в якому просив суд: - визнати договір позики № 2921443 від 14 вересня 2020р. (далі по тексту - договір позики), укладений між сторонами. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що між сторонами 14 вересня 2020р. було укладено договір позики, шляхом обрання форми укладення договору позики за допомогою інформаційно - телекомунікаційної системи, проте ним цей договір не було підписано. На думку позивача, під час укладення цього договору відповідачем було порушено приписи Закону України «Про захист прав споживачів» та його права, як споживача фінансових послуг. Так, внаслідок ненадання відповідачем відомостей, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», він був позбавлений необхідної об`єктивної інформації щодо умов отримання та повернення кредиту. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 05 квітня 2021р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін і призначено справу до розгляду. 03 серпня 2021р. на адресу суд надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти позову заперечував в повному обсязі, зазначивши, що 14 вересня 2020р. між сторонами не укладався договір позики, натомість 07 жовтня 2020р. між сторонами у письмовому вигляді було укладено кредитний договір № 07.10.2020-100002529, зі змістом якого позивач був ознайомлений, отримавши перед укладенням всю належну інформацію та відомості визначені законодавством, та підписавши особисто цей договір. Відповідь на відзив стороною позивача не подавалась. Одночасно з позовом, стороною позивача були подані до суду заява про розгляд справи у відсутність сторони позивача, яка заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, і заява про витребування доказів. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 вересня 2021р. відмовлено в задоволенні заяви про витребування доказів. В судове засідання учасники процесу не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відповідач, про час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку, свого представника до суду не направив, поважності причин неявки не повідомив. Суд вважає за можливе справу розглянути у відсутності сторін, в порядку ч.3 ст.211 ЦПК України. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що 14 вересня 2020р. між сторонами було укладено договір позики, шляхом обрання форми укладення договору позики за допомогою інформаційно - телекомунікаційної системи. На думку позивача, під час укладення цього договору відповідачем було порушено приписи Закону України «Про захист прав споживачів» та його права, як споживача фінансових послуг. Так, внаслідок ненадання відповідачем відомостей, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», він був позбавлений необхідної об`єктивної інформації щодо умов отримання та повернення кредиту. Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Згідно ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). За змістом ч. 2-4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Протягом всього часу розгляду справи в суді, в порушення положень п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 76-81 ЦПК України, стороною позивача не було надано суду жодного належного і допустимого доказу, що між сторонами дійсно було укладено 14 вересня 2020р. зазначений вище договір позики, при цьому у відзиві на позов, сторона відповідача категорично заперечувала, укладення з позивачем саме договору позики від 14 вересня 2020р. Однак, відповідач у відзиві наголошував, що між сторонами було укладено у письмовій формі кредитний договір № 07.10.2020-100002529 від 07 жовтня 2020р. (копія якого була подана стороною позивача разом з позовною заявою). За змістом ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Протягом всього часу розгляду в суді стороною позивача, не було подано до суду, в порядку ст. 49 ЦПК України заяви про зміну предмету позову чи підстав позову. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову, оскільки судом не встановлено факту укладення між сторонами оспорюваного правочину.

Outcome: dismissed