Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

В березні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до КП «Земельно-кадастрове бюро при управлінні земельних ресурсів» Одеської міської ради про визнання її звільнення з 19.07.2013 року незаконним, поновлення на роботі на попередній посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 38000,00 грн. та стягнення моральної шкоди в розмірі 20000,00 грн. (а.с.2-3, 24-25). Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивач вказує, що з 01.10.2008 року працювала в КП «Земельно-кадастрове бюро при управління земельних ресурсів» Одеської міської ради на посаді спеціаліста відділу узгоджень та з 03.09.2012 року - на посаді начальнику відділу узгоджень, й наказом відповідача від 19.07.2013 р. № 103-к її було звільнено на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку з відсутністю на робочому місці без поважних причин (прогул) в період з 19.03.2013 р. по 19.07.2013 р., але її звільнення проведено з порушенням ч. 3 ст. 40 КЗпП України та є незаконним, оскільки у період з 18.02.2013 року по 22.07.2013 року вона знаходилась на лікарняному, а з 07.08.2013 року їй встановлено інвалідність, в звязку з чим 12 серпня 2013 року вона подала заяву про звільнення за станом здоровя, однак її заяву відповідачем було знищено. Також позивач зазначає, що відповідач своєчасно не ознайомив її з наказом про її звільнення, не видав їй копію цього наказу та не видав їй трудову книжку з записом про звільнення, в звязку з чим вона не могла звернутися до суду з відповідним позовом у встановлений законом строк, не могла оформити пенсію по інвалідності й була позбавлена будь-яких грошових коштів для існування, в наслідок чого змушена була звернутися до Територіальної державної інспекції з питань праці в Одеській області, та лише після цього отримала належний їй розрахунок при звільненні та трудову книжку. Крім того, позивач стверджує, що стан її здоровя був таким, що вона не змогла відразу звернутися до суду з позовом про поновлення на роботі, й лише після того, як вона пройшла лікування та стан її здоровя покращився, вона почала звертатися в органи прокурату і міліції. Позивач просила розглянути дану справу без її участі та задовольнити позов, про що подала адресовану суду свою письмову заяву, яка приєднана судом до матеріалів справи. Відповідач не повідомив суду причину неявки свого представника, хоча про дату і місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить зворотне поштове повідомлення про одержання ним судової повістки. Письмові пояснення та/або письмові заперечення на позовну заяву відповідачем не надані суду. Більш того, на протязі усього судового розгляду даної справи відповідача жодного разу не повідомив суду причини неявки свого представника, хоча про дати і місце розгляду справи кожного разу повідомлявся належним чином, про що свідчать зворотні поштові повідомлення про одержання ним судових повісток, а також не виконав ухвалу суду від 15 грудня 2015 року щодо надання суду належним чином завіреної копії наказу про звільнення позивача разом з належним чином завіреними копіями документів, на підставі яких було видано наказ про звільнення позивача, та надання довідки про розмір заробітної плати позивача за останні два місці, що передували її звільненню (а.с. 60). Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно наказу КП «Земельно-кадастрове бюро при управлінні земельних ресурсів» Одеської міської ради № К-78 від 01.10.2008 р. позивача було прийнято на роботу на посаду спеціаліста відділу узгоджень. Наказом відповідача № К-62 від 08.09.2009 р. позивача було переведено на посаду спеціаліста виробничого відділу. Наказом відповідача № К-56 від 01.09.2010 р. позивача було переведено на посаду спеціаліста 1-ї категорії виробничого відділу. Наказом відповідача від 31.03.2011 р. позивача було переведено на посаду спеціаліста відділу узгоджень. Наказом відповідача № 72-к від 03.09.2012 р. позивача було призначено на посаду начальника відділу узгоджень. Наказом відповідача № 103-к від 19.07.2013 р. позивача було звільнено на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку з відсутністю на робочому місці без поважних причин (прогул) в період з 19.03.2013 р. по 19.07.2013 р. включно. Разом з тим, судом установлено, що в період з 18 лютого 2013 року по 07 серпня 2013 року позивач безперервно знаходилась на лікарняних, й 07 серпня 2013 року їй було встановлено третю групу інвалідності, що повністю підтверджується матеріалами справи (а.с.5-11). Згідно п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути проведено у випадку незявлення працівника на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками , які втратили працездатність у звязку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посади) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності. Позивач не надала суду доказів, які б свідчили про те, що вона втратила працездатність у звязку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням. Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. З огляду на наведене, суд доходить висновку, що формулювання причин звільнення позивача є неправильним. Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причин звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобовязаний змінити формулювання і вказати в рішення причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Однак відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в тримісячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивач звернулася до суду з даним позовом 11 березня 2015 року, тобто з пропуском строків, встановлених ч. 1 ст. 235 КЗпП України . Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач вказує, що відповідач не видав їй своєчасно копію наказу про її звільнення та не видав їй трудову книжку з записом про звільнення, в звязку з чим вона не могла звернутися до суду з відповідним позовом у встановлений законом строк та змушена була звернутися до Територіальної державної інспекції з питань праці в Одеській області, й лише після цього отримала належний їй розрахунок при звільненні. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі звернення позивача щодо невиплати їй заробітної плати за січень лютий 2013 року, розрахунку при звільненні та невидачі трудової книжки, Територіальною державною інспекцією з питань праці в Одеській області було проведено відповідну перевірку КП «Земельно-кадастрове бюро при управлінні земельних ресурсів», та про результати цієї перевірки Територіальна державна інспекція з питань праці в Одеській області своїм листом від 01.10.2013 року повідомила позивача (а.с.17-20). При цьому, у вказаному листі Територіальна державна інспекція з питань праці в Одеській області зазначила, що на момент перевірки трудова книжка позивача залишається у відповідача, але в ході проведення перевірки керівництво відповідача представило листи від 23.07.2013 р. № 1100 та від 22.08.2013 р. № 1296, які направлені на адресу позивача рекомендованими листами відповідно 23.07.2013 р. та 22.08.2013 р. з проханням зявитися на підприємство та отримати трудову книжку, а також розрахунок по заробітній платі. Відтак, позивач мала можливість своєчасно отримати у відповідача свою трудову книжку з записом про звільнення та звернутися до суду з відповідним позовом у встановлений законом строк. Крім того, позивач не надала суду доказів на підтвердження своїх доводів стосовно того, що стан її здоровя був таким, що вона не змогла відразу звернутися до суду з позовом про поновлення на роботі, тобто не надала суду доказів, які б свідчили про те, що в період з 08.08.2013 року по 10.03.2015 року вона хворіла, як цього вимагає ст. 60 ЦПК України. Таким чином, у суду відсутні будь-які підстави вважати, що установлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду з даним позовом було пропущено позивачем з поважних причин, а отже відсутні підстави для поновлення цього строку. Відтак, у задоволенні позову позивача слід відмовити у звязку з пропуском нею строку звернення до суду за даним позовом без поважних причин. Вирішуючи дану справу, суд також враховує, що свої позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди позивач взагалі не обґрунтувала. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed