Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № К3V0AE15004280 від 07.04.2006, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 844,33 долари США, з яких: 450,58 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 393,75 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 07.04.2006 був укладений кредитний договір № К3V0AE15004280, згідно з яким відповідачу був наданий кредит у розмірі 10 500 доларів США на строк до 07.04.2011 включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії на купівлю автомобіля. Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. Відповідач зобов`язання за вказаним кредитним договором не виконав, у зв`язку з чим станом на 28.11.2019 утворилася заборгованість у розмірі 117001,20 доларів США, яка складається з наступного: 6509,45 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 22820,83 доларів - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 708,75 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 86962,17 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 10.03.2010 з відповідача на користь позивача було стягнуто заборгованість за вищевказаним кредитним договором у розмірі 7959,33 доларів США, з яких: 6058,87 доларів США - заборгованість за кредитом; 1219,14 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 315,00 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 366,32 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Тож, за відрахуванням вже стягнутих за рішенням суду сум, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 844,33 долари США, яка складається з наступного: 450,58 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 393,75 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, а також понесені витрати по сплаті судового збору. Ухвалою від 15.01.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі. Відповідачем подано відзив на позов, у якому він просив у задоволенні позову відмовити через його необґрунтованість, просив застосувати до спірних правовідносин позовну давність, посилаючись на те, що попереднє рішення за позовом АТ КБ «Приватбанк» до нього про стягнення заборгованості за тим самим кредитним договором було ухвалено 10.03.2010, тож строк позовної давності сплинув 10.03.2013, а з даним позовом позивач звернувся лише у грудні 2019 року. Оскільки сплинув строк позовної давності до основної вимоги, вважається, що і до вимог про стягнення процентів, неустойки та комісії також строк позовної давності сплинув. Щодо стягнення з нього комісії зазначив, що у кредитному договорі комісія взагалі не передбачена. Крім того, загальна сума боргу за договором складає 13 977,77 доларів США, за рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 10.03.2010 з нього стягнута заборгованість у розмірі 7959,33 доларів США. Крім цієї суми ним у період з 07.04.2006 по 06.10.2008 сплачено на користь банку 8 684,42 доларів США. У зв`язку з наведеним заборгованість за кредитним договором відсутня, нарахування відсотків по кредиту та штрафних санкції здійснено позивачем неправомірно. У своїй відповіді на відзив позивач зазначив про те, що ним надано повний розрахунок заборгованості за кредитним договором, укладеним з [PERSON] . Відповідачем не спростована належними доказами наявність такої заборгованості. З приводу комісійної винагороди зазначив, що така передбачена умова договору. Враховуючи, що відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, кредитний договір є чинним та продовжує свою дію, у зв`язку з чим позивачем дотримано строк позовної давності під час звернення до суду з даним позовом. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, просила справу розглянути за її відсутності, уточнені позовні вимоги підтримала повністю. Відповідач у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про день, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Суд ухвалив розглядати справу за відсутності її учасників. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 07.04.2006 був укладений кредитний договір № К3V0AE15004280, згідно з яким відповідачу був наданий кредит у розмірі 10 500 доларів США на строк до 07.04.2011 включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії на купівлю автомобіля, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,96% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати у розмірі 0,25 % від суми виданого кредиту. У зв`язку з неналежним виконанням боржником [PERSON] зобов`язань за кредитним договором рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 10.03.2010 з нього на користь позивача було стягнуто заборгованість за вищевказаним кредитним договором у розмірі 7959,33 доларів США, з яких: 6058,87 доларів США - заборгованість за кредитом; 1219,14 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 315,00 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 366,32 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Станом на 28.11.2019 позивачем, з урахуванням вже стягнутих за рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 10.03.2010 сум, нараховано заборгованість відповідача перед банком за кредитним договором № К3V0AE15004280 від 07.04.2006, зокрема, за тілом кредиту - у розмірі 450,58 доларів США (6509,45-6058,87); за комісією за користуванням кредитом - 393,75 доларів США (708,75-315). Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) надає другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Як вбачається з матеріалів справи сторонами у договорі погоджено, що кінцевим терміном повернення кредитних коштів є 07.04.2011. Разом з тим, у зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору від 07.04.2006 щодо своєчасного повернення кредитних коштів, позивач достроково звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом у розмірі 7959,33 долари США, яка і була стягнута у повному обсязі за рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 10.03.2010. Враховуючи, що рішення суду ухвалене до закінчення строку дії договору, суд приходить до висновку про те, що позивач скористався правом, згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, на дострокове повернення частини тіла кредиту, що залишилася не виплаченою відповідачем, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. А тому відсутні підстави вважати, що якась частина т іла кредиту, зокрема, 450,58 доларів США станом на 28.11.2019 залишилися невиплаченою. Позивачем не надано суду доказів того, з яких саме сум складалася сума заборгованості, стягнута за попереднім рішенням суду від 10.03.2010, зокрема, того, що за рішенням суду заборгованість за тілом кредиту була стягнута у розмірі 6058,87 доларів США. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи викладене суд приходить до висновку про те, що позивачем вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 450,58 доларів США задоволенню не підлягають як необґрунтовані. З приводу вимог позивача про стягнення з відповідача комісії за обслуговування кредиту суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Згідно з абзацем другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. 16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України N 3795-VI від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено номативно-правовими актами. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про те, що положення спірного кредитного договору № К3V0AE15004280 від 07.04.2006 про сплату позичальником на користь банку комісії за надання фінансового інструменту є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. Таким чином, позовні вимоги банку у частині стягнення заборгованості за комісією є необгрунтованими з вищевказаних підстав і до задоволення не підлягають. Така позиція суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09.12.2019 у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18). Таким чином позов задоволенню не підлягає як необґрунтований. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати по справі суд покладає на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed