Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

Васильківський міжрайонний прокурор Київської області 14.01.2015 року звернувся до суду із позовом, в якому просив: 1) визнати незаконним і скасувати рішення Глевахівської селищної ради № 495-22-V від 12.06.08; 2) визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 817929 від 10.06.09, виданий на імя [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0998 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 3221455300:03:008:0060, яка розташована по вул. Оксамитна, 65 в смт. Глеваха Васильківського району Київської області, та скасувати його державну реєстрацію; 3) визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 581473 від 22.04.10, виданий на імя [PERSON] на земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 3221455300:03:008:0077, яка розташована по вул. Оксамитна, 53 в смт. Глеваха Васильківського району Київської області, та скасувати його державну реєстрацію; 4) витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] управління Держземагентства у Київській області та Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» земельну ділянку, площею 0,0998 га з кадастровим номером 3221455300:03:008:0060; 5) витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] управління Держземагентства у Київській області та Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» земельну ділянку, площею 0,10 га з кадастровим номером 3221455300:03:008:0077; 6) визнати відсутнім право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0998 га, кадастровий номер 3221455300:03:008:0060, яка розташована по вул. Оксамитна, 65 в смт. Глеваха Васильківського району Київської області, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; 7) визнати відсутнім право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер 3221455300:03:008:0077, яка розташована по вул. Оксамитна, 53 в смт. Глеваха Васильківського району Київської області, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Позовні вимоги прокурора мотивовані тим, що Державному підприємству Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України (далі - ДП ДСВ ІФРГ НАН України) 20.05.02 видано державний акт на право постійного користування землею серія ІІ-КВ № 001432-270, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 102. Прокурор зазначає, що Глевахівською селищною радою здійснювалось розпорядження землями ДП ДСВ ІФРГ НАН України. Зокрема, спірним рішенням Глевахівської селищної ради передано [PERSON] та [PERSON] у приватну власність земельні ділянки площею по 0,10 га кожному для будівництва та обслуговування жилого будинку, які розташовані по вул. Оксамитна, 65 та вул. Оксамитна, 53 в смт. Глеваха Васильківського району. На підставі вищевказаного рішення селищної ради [PERSON] видано державний акт серії ЯЖ № 817929 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221455300:03:008:0060; [PERSON] видано державний акт серії ЯИ № 581473 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221455300:03:008:0077. Прокурор зазначає, що спірне рішення Глевахівської селищної ради є незаконним, оскільки згідно інформації Управління Держземагентства у Васильківському районі земельні ділянки з кадастровими номерами 3221455300:03:008:0060, 3221455300:03:008:0077 мають перетин із земельними ділянками ДП ДСВ ІФРГ НАН України. Національна академія наук України не погоджувала вилучення земельних ділянок з кадастровими номерами 3221455300:03:008:0060, 3221455300:03:008:0077. Прокурор вказує, що Глевахівська селищна рада прийнявши спірне рішення, діяла в порушення ст.ст. 84, 149 Земельного кодексу України, ч. 3 ст. 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу». У звязку з чим вищевказане рішення Глевахівської селищної ради є незаконним та підлягає скасуванню. Окрім того, правомірність видачі державного акту на право власності на земельну ділянку, безпосередньо залежить від законності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого такий державний акт видавався. Зважаючи на те, що відповідачі отримали державні акти на право власності на спірні земельні ділянки, які зареєстровані у встановленому законом порядку, а тому відновити становище, яке існувало до порушення, можливо здійснити в порядку ст.ст. 16, 21, 393, 396 Цивільного кодексу України, ст. 152, 153, 155 Земельного кодексу України лише шляхом визнання недійсним такого державного акту на право власності на земельну ділянку, скасуванням його державної реєстрації та витребуванням земельної ділянки у державну власність. Прокурор посилається не те, що звернення з вказаним позовом до суду викликано необхідністю захисту інтересів держави, в особі [PERSON] управління Держземагентства у Київській області та ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», адже грубо порушено право державної власності на землі сільськогосподарського призначення, які відповідно до ст.ст. 13, 14 Конституції України знаходяться під особливою охороною держави та які не можуть передаватися з державної у приватну власність, а також з метою захисту прав на землю постійного землекористувача, оскільки спірна ділянка протиправно вибула із державної власності. В письмових запереченнях, які надійшли на електронну адресу суду, [PERSON] проти позову заперечила та вказала, що вона є добросовісним набувачем земельної ділянки, під час отримання державного акту їй не повідомлялось про незаконність отримання відповідного акту, а також про неправомірність проведення селищною радою процедури виділення земельної ділянки. Також в запереченнях зазначено про сплив строку позовної давності. В судовому засіданні прокурор позов підтримав, просив його задовольнити. Головне управління Держземагенства у Київській області, повідомлене належним чином, в судове засідання не зявилося, про причини неявки суд не повідомило, письмових пояснень не надало. Глевахівська селищна рада Васильківського району Київської області, повідомлена належним чином, в судове засідання не зявилася, про причини неявки суд не повідомила, письмових пояснень не надала. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову усно заперечив, та вказав що відчужив земельну ділянку на користь [PERSON], при цьому копії відповідного договору у [PERSON] немає і подробиць відчуження він не памятає. Відповідач [PERSON] неодноразово повідомлялася судом про день, час та місце розгляду справи належним чином, проте заявами від 01.04.2015 року, 12.04.2015 року, 27.07.2015 року просила розгляд справи відкласти, а 20.10.2015 року на електронну адресу суду надійшла заява без підпису про розгляд справи за відсутності [PERSON] Відповідно до ч. 3, 4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З огляду положень ст.ст. 57 і 58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Судом достовірно встановлено, що ДП ДСВ ІФРГ НАН України 20.05.2002 видано державний акт на право постійного користування землею серія ІІ-КВ № 001432-270, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 102. Рішенням господарського суду Київської області від 21.04.2010 року задоволено подання Васильківського міжрайонного прокурора про перегляд рішення цього суду від 30-31.12.2008 року за нововиявленими обставинами, скасовано рішення господарського суду Київської області від 30-31.12.2008 року та прийнято нове рішення, яким в позові Глевахівської селищної ради відмовлено в повному обсязі. Постановою від 23.06.2011 року Вищим господарським судом України розглянуто касаційну скаргу селищної ради та винесено постанову у справі № 18/595-08/17/4, якою касаційну скаргу Глевахівської селищної ради залишено без задоволення, а постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 02.07.2010 року залишено без змін. Глевахівською селищною радою Васильківського району Київської області прийнято рішення № 495-22-V від 12.06.2008 (спірне рішення), яким передано [PERSON] та [PERSON] у приватну власність земельні ділянки площею по 0,10 га кожному для будівництва та обслуговування жилого будинку, які розташовані по вул. Оксамитна, 65 та вул. Оксамитна, 53 в смт. Глеваха Васильківського району. На підставі вищевказаного рішення селищної ради, [PERSON] видано державний акт серії ЯЖ № 817929 від 10.06.09 на право власності на земельну ділянку площею 0,0998 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 3221455300:03:008:0060. На підставі вищевказаного рішення селищної ради, [PERSON] видано державний акт серії ЯИ № 581473 від 22.04.10 на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 3221455300:03:008:0077. Згідно листа Управляння Держземагентства у Васильківському районі від 05.01.2015 року № 10-1009-0.2-2/г-15 останнім повідомлено Васильківську міжрайонну прокуратуру про те, що земельні ділянки із кадастровими номерами, які зазначені в додатку до цього листа, мають перетин із земельними ділянками ДП ДСВ ІФРГ НАН України, згідно обмінних файлів. Серед вказаних земельних ділянок є земельні ділянки із кадастровими номерами 3221455300:03:008:0060, 3221455300:03:008:0077. [PERSON] Управління Держземагенства у Київській області на адресу Васильківської міжрайонної прокуратури Київської області надано графічне зображення (викопіювання) із зазначенням місць взаємного розташування земельної ділянки ДП ДСВ ІФРГ НАН України та земельних ділянок із кадастровими номерами 3221455300:03:008:0060, 3221455300:03:008:0077 з яких вбачається, що земельна ділянки мають перетини із земельною ділянкою наданої ДП ДСВ ІФРГ НАН України. Листом НАН України від 24.02.2015 року № 16/72-40 повідомило Заступника Васильківського міжрайонного прокурора Київської області, що земельні ділянки із кадастровими номерами 3221455300:03:008:0060, 3221455300:03:008:0077 розташовані на землях ДП ДСВ ІФРГ НАН України і згоди на їх вилучення зі складу земель ДП ДСВ ІФРГ НАН України не надавала. Згідно довідки Виконавчого комітету Глевахівської селищної ради від 08.09.2009 року №325 за [PERSON] рахується згідно земельно-облікових даних земельна ділянка в смт Глеваха по вул. Оксамитна, 53 площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку з 2000 року. Управління Держземагентства у Васильківському районі листом від 16.06.2015 №10-1009-0.2-2677/2-15 повідомило Васильківську міжрайонну прокуратуру Київської області, що інформація щодо здійснення відмітки про перехід права власності не земельну з кадастровим номером 3221455300:03:008:0060 в Управлінні Держземагентства у Васильківському районі відсутня. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №45963164 від 20.10.2015 року відомості про земельну ділянку з кадастровим номером 3221455300:03:008:0060 відсутні. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №45963353 від 20.10.2015 року серед нерухомого майна, належного [PERSON], земельної ділянки з кадастровим номером 3221455300:03:008:0077 не виявлено. Отже, відповідачі є належними відповідачами і суд не отримав інформації про те, що останні не є такими. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі Спорронг і Льоннрот проти Швеції від 23 вересня 1982 року, Новоселецький проти України від 11 березня 2003 року, Федоренко проти України від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. У справі Федоренко проти України, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що заявник мав щонайменше законні сподівання на дохід відповідно до пункту договору про доларовий еквівалент суми в гривні, і це сподівання може вважатися майном у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Європейський суд з прав людини також констатував, що дії управління юстиції (органу влади) можна розцінити як такі, що звели нанівець законні сподівання заявника за договором і позбавили його, зокрема, умови, на яку він погодився під час укладання договору. За таких обставин Європейський суд зробив висновок, що в цій справі мало місце непропорційне втручання в мирне володіння своїм майном, а отже було порушено ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. За обставинами справи Стретч проти Сполученого Королівства (рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року) заявник в 1969 році уклав договір оренди земельної ділянки строком на 22 роки. Відповідно до умов цього договору він за власні кошти побудував на цій земельній ділянці кілька будівель для легкої промисловості, які здав в суборенду. Договір оренди також надавав йому право в подальшому продовжити оренду ще на 21 рік. У 1990 році заявник повідомив місцеву владу про намір продовжити договір оренди, в процесі переговорів він погодився на збільшення орендної плати. Однак, орган місцевої влади повідомив заявника, що продовження договору оренди відбутися не може, оскільки, погодившись з умовою договору про можливість його пролонгації орган місцевої влади перевищив свої повноваження. Застосовуючи положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції до обставин цієї справи Європейський суд з праві людини вказав на таке. Заявник погодився з умовами договору оренди з огляду на те, що надалі він зможе продовжити термін його дії, і жодна із сторін не знала, що існувала якась юридична перешкода цій умові. У ситуації, яка склалася, заявник мав право, принаймні, очікувати на законних підставах, що він зможе продовжити термін дії договору, і таке очікування можна вважати в цілях застосування положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції складовою частиною його права власності, наданого йому за договором оренди. Дії місцевої влади Європейський суд з прав людини розцінив як порушення права заявника на законне очікування виконання певних умов і, таким чином, вони утворювали акт втручання у реалізацію його права власності. Вирішуючи питання про те, чи був дотриманий сторонами справедливий баланс між інтересами суспільства та правами заявника Європейський суд з прав людини відзначив, що місцева влада отримала узгоджену з заявником орендну плату і не стояло питання про те, що дії органу влади були спрямовані проти інтересів суспільства чи що порушувалися інтереси якоїсь третьої сторони, або що продовження терміну оренди могло бути всупереч з якою-небудь передбаченою законом функцією органу влади. Оскільки сама місцева влада при укладенні договору вважала, що вона має право продовжити термін його дії, то заявник міг на розумних підставах сподіватися на виконання цих умов. Він не тільки мав право законного очікування отримання майбутніх доходів від зроблених ним капіталовкладень, але можливість продовження терміну дії договору оренди була важливим елементом його підприємницької діяльності з огляду на зобовязання, взяті ним на себе у звязку з експлуатацією побудованих будівель, і взагалі періоду часу, що скоротився, за який він міг розраховувати на відшкодування своїх витрат. За таких обставин цієї справи Європейський суд з прав людини виніс рішення на користь заявника. Однак у справі, яка розглядається, обставини справи є істотно відмінними. Так, як зазначав прокурор, відповідачі набули право власності на земельні ділянки незаконно, адже ті були надані їм у власність Глевахівською селищною радою Васильківського району Київської області (органом місцевого самоврядування), хоча земельні ділянки не перебували у власності територіальної громади, яку представляла Глевахівська селищна рада. Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільнозначимого питання про безоплатну передачу земельних ділянок з державної власності у приватну та повернення у власність держави землі, яка вибула з її власності незаконно. Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п. 54 рішення). Отже, обставини справ «Федоренко проти України» і «Стретч проти Сполученого Королівства» та справи, яка розглядається, істотно різняться, а тому висновки щодо справедливої рівноваги між інтересами суспільства і особи в кожній з цих справ не можуть бути тотожними, а висновок Європейського суду з прав людини про порушення прав заявника у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» не може бути безумовним прецедентом при розгляді справи, яка розглядається. Отже, суд враховує правову позицію Верховного Суду України у справі за № 6-92цс13. Згідно ч. 1 ст. 24 ЗК України державним і комунальним сільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям надаються земельні ділянки із земель державної і комунальної власності у постійне користування для науково-дослідних, навчальних цілей та ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно до ст. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Положеннями ст. 125, 126 ЗК України (в редакції, що діяла на час видачі державного акту ДП ДСВ ІФРГ НАН України) передбачено, що право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу, вилучення земельних ділянок Національної академії наук України та галузевих академій наук може здійснюватися лише за згодою Президії Національної академії наук України та президій галузевих академій наук відповідно до Земельного кодексу України. Відповідно до ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Згідно з ч. 9 ст. 149 ЗК України, земельні ділянки - рілля державної власності, що перебувають у постійному користуванні можуть вилучатися лише Кабінетом Міністрів України. До того ж, відповідно до ч. 1 ст. 150 ЗК України, землі дослідних полів науково-дослідних установ і навчальних закладів відносяться до особливо цінних земель. Вилучення особливо цінних земель для несільськогосподарських потреб не допускається, за винятком випадків, визначених ч. 2 ст. 150 ЗК України. Згідно з ч. 2 ст. 150 ЗК України, земельні ділянки особливо цінних земель, що перебувають у державній або комунальній власності, можуть вилучатися за постановою Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення (викуп) земельної ділянки погоджується Верховною Радою України. Отже, у позивача є право постійного користування земельними ділянками на території Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області загальною площею 971,21 га. У разі скасування за нововиявленими обставинами помилкового судового рішення про визнання недійсним державного акту на право постійного користування землею, дія речового права підлягає відновленню з моменту первинного виникнення речового права, яке припинено на підставі помилкового рішення суду, оскільки відпала підстава такого припинення. Це означає, що речове право є дійсним з моменту його первинного виникнення. Тому ухвалення судом рішення про визнання недійсним державного акту на право постійного користування землею, яке згодом було скасоване, не спростовує правомірності речового права первинного користувача, а саме речове право залишається чинним з моменту його первинного виникнення. Отже, суд дійшов висновку про збереження речового права ДП ДСВ ІФРГ НАН України на спірну земельну ділянку внаслідок скасування помилкового рішення суду щодо визнання недійсним державного акту на право постійного користування землею за нововиявленими обставинами та про поширення на ДП ДСВ ІФРГ НАН України статусу особи, що має речове право на спірну земельну ділянку. Такі висновки суду відповідають правовим підходам викладеним в правовій позиції Верховного Суду України, висловленій при розгляді справи № 6-639цс15. Виходячи із змісту рішень господарських судів, земельну ділянку площею 387,19 га залишено в постійному користуванні ДП ДСВ ІФРГ НАН України, і на даний час підстава для проведення вилучення 387,19 га земель з постійного користування ДП ДСВ ІФРГ НАН України зникла. А відтак передача згаданих земель у власність фізичним особам порушує поновлені права позивачів і ці права мають бути поновлені. У той же час, земельні ділянки [PERSON] та [PERSON] з кадастровими номерами 3221455300:03:008:0060 та 3221455300:03:008:0077 фактично передані для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, тобто з категорією земель житлової та громадської забудови, що суперечить ст. 21 Земельного кодексу України та виключає можливість використання такої землі для сільськогосподарського призначення. Порядок зміни цільового призначення земельних ділянок регламентовано ст. 20 Земельного кодексу України. Однак, Глевахівською селищною радою не приймались будь-які рішення про зміну цільового призначення земельних ділянок по вул. Оксамитна, 65 та вул. Оксамитна, 53 в смт. Глеваха Васильківського району, які передані у приватну власність відповідачам саме з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Згідно ст. 21 Земельного кодексу України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною. Враховуючи викладене, Глевахівською селищною радою порушено порядок визначення цільового призначення спірних земельних ділянок, а використання таких ділянок «для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд» в силу вимог земельного законодавства є неприпустимим. Правова позиція щодо обовязку додержання порядку визначення цільового призначення земельних ділянок та зміни їх цільового призначення висловлена й у постанові Верховного Суду України від 13.11.2013 у справі № 6-123цс13. Враховуючи вищевикладене, Глевахівська селищна рада прийнявши спірне рішення, в частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки (кадастровий номер 3221455300:03:008:0060) та [PERSON] земельної ділянки (кадастровий номер 3221455300:03:008:0077), діяла в порушення ст.ст. 84, 116, 149 Земельного кодексу України, ч. 3 ст. 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу». У звязку з чим, спірне рішення Глевахівської селищної ради є незаконним та підлягає скасуванню. Посилання на те, що прокурором пропущено строки звернення до суду, судом відхиляється виходячи з наступного. Приписами п. 4 ч. 1 ст. 268 Цивільного кодексу України було встановлено, що на вимогу власника або іншої особи визнання незаконним правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право позовна давність не поширюється. Однак, відповідно до ч. 2 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» № 4176-ІV від 20.12.11, пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України було виключено. При цьому, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України № 4176-ІV від 20.12.11 передбачено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства»№ 4176-ІV від 20.12.11 офіційно опублікований в газеті «Голос України» № 6 від 14.01.12. Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 4176-ІV від 20.12.11 визначено, що протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом, зокрема, про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи. Таким чином, виходячи з приписів Закону України № 4176-ІV від 20.12.11 на день звернення до суду із даним позовом (14.01.2015 року) строк позовної давності не сплив, а отже прокурором не пропущено строк позовної давності. Крім того, правомірність видачі державного акту на право власності на земельну ділянку, яка на даний час належить [PERSON] та [PERSON] безпосередньо залежить від законності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого такі державні акти видавалися. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 25.06.14 у справі № 6-67цс14, від 06.02.13 у справі № 6-169цс12, від 19.06.13 у справі № 6-57цс13. Статтею 16 Цивільного кодексу України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. У відповідності до ст. 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Статтею 393 Цивільного кодексу України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. Особа, яка має речове право на чуже майно, відповідно до ст. 396 Цивільного кодексу України, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Окрім того, відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням прав володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Частиною 3 ст. 153 Земельного кодексу України передбачено, що способами захисту прав на земельні ділянки є визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування та застосування інших, передбачених законом, способів. Стаття 153 Земельного кодексу України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Згідно зі ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Тому ДП ДСВ ІФРГ НАН України, як користувач земельної ділянки (особа, яка має речове право), вправі застосовувати обрані способи захисту. Щодо добросовісності набувачів [PERSON] та [PERSON], то згідно ст. 330 ЦК України добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. При цьому ст. 388 ЦК України передбачено, що майно може бути витребувано, якщо майно вибуло з володіння не з його волі, а майно, яке набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Враховуючи те, що майно, яке набули [PERSON] та [PERSON], вибуло з володіння Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» не з волі останнього, і це майно, набуте [PERSON] та [PERSON], безвідплатно на підставі спірного рішення Глевахівської селищної ради, то вказане майно може бути витребувано у [PERSON] та [PERSON] Суд також відзначає, що ст. 140 ЗК України не застосовується до спірних правовідносин виходячи з такого. Нормами ст. 140 ЗК України встановлено підстави для припинення права власності в правовідносинах, які за характером є регулятивними (тобто коли ставиться питання про припинення права власності, що виникло правомірно), натомість у цій справі йдеться про витребування земельної ділянки в рамках правовідносин, які за характером є охоронними (тобто ставиться під сумнів саме правомірність виникнення права власності). Також суд враховує, що у постанові Верховного суду України № 6-57цс13 від 19.06.13 викладено правову позицію стосовно того, що статтею 140 Земельного кодексу України встановлено перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку для випадків, коли право власності набуто в установленому законом порядку. Разом із тим у справі, яка переглядається, судом установлено, що відповідач набув право власності на земельну ділянку на підставі незаконного розпорядження органу місцевого самоврядування. Аналогічна правова позиція щодо підстав застосування норм ст. 140 Земельного кодексу України викладено й у постанові Верховного суду України від 29.10.14 у справі № 6-152цс14. Зокрема зазначено, що у разі встановлення судом неправомірного отримання особою земельної ділянки або отримання її з непередбачених законом підстав особа не набуває права власності на неї, а тому ненабуте право власності не може бути припинено відповідно до статті 140 Земельного кодексу України 2001 року. Передбачені статтями 140-149 ЗК України 2001 року та статтею 152 ЗК України 2001 року, статтями 215, 216, 387, 388 ЦК України способи захисту прав є різними за своєю суттю й характером, а тому їх обовязкове одночасне застосування законом не передбачено. Оскільки судом встановлено порушення вимог земельного законодавства під час набуття [PERSON] та [PERSON] права власності на відповідні земельні ділянки, тому й застосування положень ст. 140 Земельного кодексу України є безпідставним. Положеннями ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, а ч. 2 цієї статті визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений законом. Оскільки спосіб захисту, який обраний прокурором (яким заявлено вимогу про визнання відсутнім права власності [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 3221455300:03:008:0060 та [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 3221455300:03:008:0077) не передбачено законодавством, то в задоволенні вказаної вимоги слід відмовити. Вимога прокурора про витребування на користь на користь [PERSON] управління Держземагентства у Київській області та ДП ДСВ ІФРГ НАН України у [PERSON] земельної ділянки кадастровий номер 3221455300:03:008:0060 та у [PERSON] земельної ділянки кадастровий номер 3221455300:03:008:0077) підлягає задоволенню частково, оскільки вказані земельні ділянки належить на праві постійного користування ДП ДСВ ІФРГ НАН України, і перебувають у володінні саме ДП ДСВ ІФРГ НАН України. При цьому витребування спірних земельних ділянок на користь [PERSON] управління Держземагентства у Київській області є необґрунтованим, оскільки спірні земельні ділянки у користуванні останнього не перебувають і задоволення позову в цій частині призведе до необхідності передачі однієї і тієї ж самої ділянки одночасно двом різних субєктам.

Outcome: partial