Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-10 00:00:00

В березні 2015 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.01.2015 по 16.03.2015 в розмірі 29 375 грн., компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати в сумі 997 грн., моральну шкоду в сумі 29 375 грн., а також зобов`язати відповідача винести відповідний наказ про звільнення позивача, зобов`язати відповідача внести відповідні відомості до трудової книжки позивача про прийом на роботу та про його звільнення та видати її на руки позивачу, а також зобов`язати відповідача видати позивачу довідку про заробітну плату, мотивуючи свої вимоги наступним. Так, позивач зазначає, що він як житель Луганська приїхав до м. Києва в серпні 2014 року разом зі своєю родиною, і був прийнятий на роботу до Благодійної організації «Міжнародний фонд «ЇЖАКИ» (далі БО «ЇЖАКИ»), проте трудову книжку не подавав, оскільки вона залишилася в м. Луганськ. Позивач наполягає на тому, що відповідач його запевнив, що сам заведе на позивача трудову книжку, проте як виявилося цього не зробив. Позивач вважає, що після усної домовленості із керівником БО «ЇЖАКІВ» він приступив до роботи юрисконсульта. За свою роботу в вересні він отримав 10 000,00 грн., в жовтні - 7 000,00 грн., в листопаді - 6 000,00 грн., в грудні - 6 000,00 грн. та 800 доларів США, що за переконанням позивача і він це підкреслює в своїй позовній заяві суперечить нормам діючого законодавства. Також позивач наводить відомості про те, що він за час своєї роботи у відповідача перебував у відрядженні в Литві, отримував на це гроші, також йому відповідачем було оплачено проживання та харчування. Позивач стверджує, що в січні 2015 року йому один із співробітників відповідача повідомив про те, що керівник БО «ЇЖАКИ» його та його сина, який також там працював, звільнив. Позивач акцентує увагу суду на ряді порушень норм трудового законодавства з боку відповідача, а саме невидачі в день звільнення трудової книжки, взагалі її не заведенні підприємством, не проведенні повного розрахунку при звільненні тощо. При цьому, позивач підкреслює, що між сторонами склалися суто трудові відносини. Більше того, в своєму позові сам позивач висловлює нерозуміння того, чи звільнений він на теперішній час, чи ні. В той же час на підставі ст.235 КЗпП просить стягнути з відповідача суму в розмірі 29 375 грн. Посилаючись на норми Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням термінів їх виплати» просить стягнути таку суму компенсації та моральну шкоду (а.с.2-5, 14-17) Під час розгляду справи позивач наполягав на тому, що між сторонами існували трудові відносини, на питання суду чи ознайомлювався він із наказом про прийняття на роботу, позивач відповів, що ні, оскільки він в особистій розмові із керівником БО «ЇЖАКИ» зрозумів для себе той факт, що він працевлаштований, і взагалі вважав, що йому на той час не було із чого вибирати, оскільки він разом із сім`єю виїхав із окупованого Луганську. На питання суду, які умови праці було обумовлені, пояснив, що нічого конкретно не обговорювали, безпосередньо в чому полягала трудова функція також на той час з`ясовано не було. Для себе позивач зрозумів, що буде представляти інтереси відповідача в спірних відносинах в судах України, при цьому категорично заперечував представництво в порядку ЦПК України чи ГПК України. Представники відповідача навпаки категорично стверджували, що ніколи між сторонами трудових відносин не існувало. Зазначали, що ні жодних документів позивач не надавав, таких як не тільки трудова книжка, але й паспорт, документ про освіту, але і підприємство жодних наказів по позивачу не видавало, до роботи його не допускало. Між тим, не заперечували той факт, що керівник БО «ЇЖАКІВ» [PERSON] дійсно мав розмову із позивачем влітку 2014 року, пообіцяв допомогти чим зможе, зважаючи на конкретні обставини з окупацією Луганська, але на роботу його не брав. Так, [PERSON] надавав йому грошову допомогу періодично, ці періоди не були однаковими, як і суми, які надавалися. Категорично заперечував направлення позивача у відрядження до Литви, до нібито як наполягав позивач, якогось Литовського фонду, створеного відповідачем, що також не відповідає дійсності (а.с.33-37) В судове засідання 11 листопада 2015 року позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Подав заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.53) Окремо зазначив в своїй заяві про необхідність витребування в Господарському суді м. Києва певних матеріалів господарської справи та виклику свідка [PERSON] Щодо останнього, то представники відповідача звертали увагу суду на принципи диспозитивності цивільного процесу, згідно яким саме сторони повинні доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог чи заперечень, і саме сторона позивача, користуючись своїми процесуальними правами, повинна була приймати участь у справі в ході допиту заявленого нею свідка. За відсутністю ж позивача протягом останніх двох судових засідань, незважаючи на належне повідомлення позивача, суд поставив на обговорення питання щодо доцільності чергового відкладення розгляду справи. Представники відповідача категорично заперечували, просили суд постановити рішення на підставі наявних доказів у справі. Щодо свідчень [PERSON] то зазначили, що оскільки позивача немає, то і проводити такий допит не вбачається за необхідне оскільки сам позивач скористався своїм правом не прийти і відповідно не поставити питання, у зв`язку з якими свідок цей і викликався. Щодо необхідності витребування матеріалів іншої справи, то суд також погоджується із доводами представників відповідача щодо того, що по-перше, факт перебування в трудових відносинах не може бути підтверджений матеріалами господарської справи, а сама така участь у господарських чи цивільних процесах не свідчить про наявність трудових відносин, навпаки право представництва не є за своїм змістом трудовими правовідносинами, а може бути господарським чи цивільно-правовим представництвом. Таким чином, суд критично ставиться до викладеного в письмовій заяві на адресу суду клопотання про витребування в Господарському суді м. Києва матеріалів цілої господарської справи, а за відсутності останнього суд позбавлений можливості вирішити самостійно, які саме документи в «господарській справі» взагалі цікавлять позивача і витребувати їх, заява ж, суд акцентує увагу, полягає у необхідності витребування всіх матеріалів, що суд вважає недоцільним з урахуванням предмету даного позову. Це більше нагадує клопотання, витребувати те, незрозуміло що (а.с.53) Долучена до матеріалів справи заява на адресу Господарського суду м. Києва від 29.05.2015 не містить жодного змістовного навантаження, яке б стосувалося предмету доказування по цій справі. Позивач просить суддю Господарського суду м. Києва надати доступ до матеріалів певної справи, проте відповідь на цю заяву сам позивач не долучає, а з урахуванням дати її подачі - травень 2015 року, вона має бути. Суд критично ставиться до тверджень позивача щодо того, що він надавав певні послуги в рамках КЗпПУ, представляючи інтереси відповідача в суді по конкретній справі, оскільки за таких обставин є також незрозумілим факт неможливості ознайомитися із цими матеріалами самостійно в якості такого представника (а.с.57) Одночасно позивач надає роздруковані з ЄДРСР копії ухвал Господарського суду м. Києва, в яких чітко зазначено, що представник від БО «Їжаки» не з`явився, відтак також є досить сумнівним сам факт такого представництва відповідача з боку позивача (а.с.55) Розпочавши оцінку представлених сторонами доказів у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Згідно ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження, 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, 4) яка правова норма підлягає застосування до цих правовідносин. Так, відповідно до ст.24 КЗпП України в редакції, чинній на момент виникнення спірних взаємовідносин, укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування його на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівник був фактично допущений до роботи. З матеріалів справи вбачається, що згідно наказу №1 штатний розпис на 2014 рік Благодійної організації «Міжнародний благодійний фонд «ЇЖАКИ» не містить такої посади як юрисконсульт, а лише голову правління бухгалтера, директора філії (а.с.78) Більше того, в 2015 році штатний розпис відмінностей від попереднього не зазнав (а.с.62) Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, саме сторони повинні довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України) Так, відповідач категорично заперечуючи проти обставин справи, викладених позивачем, наполягав на тому, що будь-яких підтверджень трудових відносин між сторонами представлено не було, що і підтверджено в судовому засіданні шляхом долучення вищезазначених копій штатних розписів. Ні накази не видавалися. Також, позивач не допускався до роботи. В даному випадку суд враховує самі пояснення позивача, який зазначив, що жодні конкретні умови праці і інші обов`язкові правила роботи при спілкуванні відповідача із директором не обговорювалися. Навіть наведені позивачем обставини отримання певних грошових сум у різний не однаковий період не свідчить про існування трудових правовідносин, оскільки трудовим законодавством передбачені конкретні правила виплати заробітної плати, з певними відрахуваннями, чого не робили, і у певний період. Згідно ж представлених позивачем документів позиція відповідача у справі не спростована, відповідно своя - не доведена. Посилання позивача на листування з мережі «Інтернет» суд до уваги не бере, оскільки в розумінні ст. ст.57-60 ЦПК України це є недопустимий доказ. Згідно ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд знову акцентує увагу позивача на тому, що зайнята ним позиція розгляду справи за його відсутності, позбавляє суд можливості роз`яснити вищенаведені положення закону самому позивачу. Проте, суд враховує те, що позивач є людиною юридично обізнаною, на чому він сам наполягає в позовній заяві, а також що засвідчено дипломом спеціаліста, відтак за переконанням суду в даному випадку можна казати про те, що позивач визначився як із своєю участю, так і з обсягом доказів у справі. Крім того, слід наголосити, що з відповіді ГУ МВС України в м. Києві, Солом`янського районного управління вбачається, що звернення [PERSON] щодо можливих неправомірних дій з боку керівництва «Міжнародного благодійного фонду «ІЖАКИ» в частині порушення трудових прав працівників, розглянуто, то позивачу повідомлено, що відсутні дані, які б вказували на наявність кримінального правопорушення та неможливістю з цим внесення відповідної інформації до Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с.10) З копії рішення Господарського суду м. Києва у справі №916/2817/14 від 14 березня 2014 року, представленого відповідачем, також не вбачається, що позивач перебував у трудових відносинах із відповідачем (а.с.19, 55) Як зазначено судом вище, позивач самоусунувся від процесу і виявив бажання про розгляд справи і прийняття рішення на підставі наявних доказів. Наявні ж матеріали справи не містять жодного обґрунтування існування трудових відносин між сторонами і спростовує позицію позивача у справі. Надаючи оцінку поданим позивачем доказам слід окремо зупинити увагу і на тому, що зміст представництва не є ідентичним змісту існування між особами трудових відносин. Навіть допускаючи можливість того, що позивач представляв за дорученням інтереси відповідача в судах це ще не свідчить про виконання трудових функцій. Сам же факт такої участі позивачем також не доведений і в якості представника на підставі доручення. З урахуванням викладеного та

Outcome: dismissed