Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-07 00:00:00

В березні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, після уточнення якого, просила стягнути солідарно з відповідачів суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних в розмірі 22 759,54 грн., та 1000 доларів США, а також понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551,20 грн., та оплаті послуг адвоката у розмірі 2500 грн., посилаючись на те, що 18.10.2012 року вона надала відповідачам у позику 16320 грн., що на той час було еквівалентно 2000 доларів США на строк до 19 жовтня 2014 року. Відповідачі зобовязалися повернути борг за відповідним курсом долара на дату повернення, проте свого зобовязання не виконали. 22 січня 2013 року вона позичила відповідачам 1000 доларів, які за домовленістю вони повинні були повернути до 18 жовтня 2014 року, але також суму боргу до теперешнього часу не повернули. Просила стягнути з відповідачів на її користь суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних в розмірі 22981,83 грн., та 1000 доларів США, а також понесені судові витрати на послуги адвоката у розмірі 2500 грн., та сплату судового збору у сумі 551,20 грн. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 05 липня 2016 року з урахуванням ухвали цього ж суду від 08 липня 2016 року про виправлення описки, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] задоволені частково. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 18.10.2012 року з урахуванням індексу інфляції та 3% річних 7154 грн., 17 коп., за договором позики від 22.01.2013 року 1000 доларів США та 500 грн., за складання позовної заяви. Стягнуто з відповідачів на користь [PERSON] в рівних частках судові витрати по 275 грн. 60 коп. В решті позову відмовлено. Не погоджуючись частково з рішенням суду [PERSON] подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду з урахуванням виправленої ухвалою суду від 08 липня 2016 року описки, скасувати в частині стягнення суми боргу за договором позики від 18.10.2012 року і відмови щодо стягнення 2000 грн. понесених витрат на правову допомогу та ухвалити нове рішення, яким стягнути солідарно з відповідачів суму боргу з урахуванням нарахованого індексу інфляції та 3% річних в розмірі 22 981 грн. 83 коп. та понесені на оплату послуг адвоката 2000 грн. В решті рішення суду просить залишити без змін. В обґрунтування доводів скарги [PERSON] зазначає, що суд не зважив на те, що відповідачі при написані розписки 18 жовтня 2012 року усвідомлювали значення своїх дій та погодилися на вказані у розписці умови, тобто на повернення 19.10.2014 року суми боргу за відповідним курсом долара на дату повернення займу. При ухваленні рішення 05.07.2016 року суд задовольним її вимоги повністю, проте ухвалою від 08.07.2016 року виправив описку і стягнув на її користь 7154,17 грн., проігнорувавши умови боргової розписки. Також суд не зважив на те, що між нею та відповідачами існувала усна домовленість, що вони позичають у неї грошові кошти в розмірі 16320 грн., зі сплатою 14,5% , що в місяць складає 236 грн. Отримані нею суми з листопада 2012 року по вересень 2014 року щомісячно по 236 грн. є саме відсотками, а не погашенням суми боргу. Крім того, суд безпідставно відмовив у задоволені вимог про відшкодування 2000 грн., понесених на оплату послуг адвоката, оскільки до матеріалів справи було додано договір про надання правової допомоги, копія свідоцтва адвоката, витяг з Єдиного реєстру адвокатів України та квитанція на підтвердження проведеної оплати 2000 грн. Внаслідок неправомірних дій відповідачів, які належним чином не виконали умови договору позики у неї та членів родини погіршився стан здоровя, вона вимушена була докладати додаткових зусиль для організації життя та позичати грошові кошти у знайомих, тому суд першої інстанції повинен був задовольнити її вимоги у повному обсязі. В апеляційному суді [PERSON] підтримала доводи скарги у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] надали суду заяву про розгляд справи у їх відстутність та за участю їх представника [PERSON] Представник відповідачів [PERSON] заперечував проти скарги, просив рішення суду залишити без змін. Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідачів суми боргу за договором позики від 22 січня 2013 року у сумі 1000 доларів США, понесених витрат по оплаті адвоката у сумі 500 грн., та розподілу судового збору ніким із сторін не оскаржується, тому законність та обгрунтованність судового рішення в цій частині апеляційним судом не перевіряється. Апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду частковій зміні з таких підстав. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1047 ЦК України передбачає обовязкову письмову форму договору позики, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Частина 2 ст. 1047 ЦК допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Судом першої інстанції визнано встановленим, що 18 жовтня 2012 року між [PERSON] з однієї сторони (позикодавець) та [PERSON] і [PERSON] з другої сторони (позичальники), було укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передала у позику позичальникам грошові кошти у розмірі 16 320 грн. Позичальники зобовязалися повернути грошові кошти у сумі 16320 грн., до 18 жовтня 2014 року, про що свідчить наявний в матеріалах справи оригінал розписки (а.с.24). З наданих представником відповідачів документів вбачається, що позивачці було також відшкодовано 2340 грн. (117 грн. х 20 міс.) та 5428 грн. (236 грн. х 23 міс.) В судовому засіданні позивачка також підтвердила факт отримання від відповідачів 3992 грн. 88 коп., які були перераховані на її рахунок в ПАТ КБ «Приватбанк» як часткове погашення боргу за договором позики від 18.10.2012 року. Не приймаючи до уваги посилання позивачки на те, що суми 2340 грн. та 5428 грн. складають відсотки за користування позиченими грошима, суд виходив з того, що текст розписки, яку уклали між собою і підписали сторони не містить посилання на те, що позичені кошти давались під проценти. Суд першої інстанції дійшов висновку, що за договором позики від 18.10.2012 року [PERSON] було відшкодовано відповідачами 11760 грн., тому залишок неповернутої суми позики складає 4560 грн. (16300 11760 = 4560 грн.) Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду щодо визначення залишку заборгованості за договором позики від 18 жовтня 2012 року. Довід апеляційної скарги про те, що позичені кошти відповідачі повинні віддавати з урахуванням курсу долара США на момент повернення до уваги не приймаються, оскільки з тексту оригіналу розписки від 18 жовтня 2012 року вбачається, що відповідачі позичили у позивачки і фактично отримали позику саме у гривнях і зобовязалися 19 жовтня 2014 року повернути суму 16320 грн. Також не приймається до уваги довід скарги про те, що позика надавалася під проценти, оскільки за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Текст розписки не містить домовленості сторін про надання позики під проценти. Проте, апеляційний суд не може погодитися з нарахованими судом сумами інфляційних втрат та 3% річних з таких підстав. Суд першої інстанції дійшов висновку, що з урахуванням індексу інфляції за період з 20.10.2014 року по 31.10.2014 року (4560 грн. х102,4% - 4560)х12/31=42,36 грн.; за період з 01.11.2014 року по 31.05.2016 року: 4560х101,9% х 103% х 143,3% х 100,9% х 99,6% х 101% х 103,5% х 100,1% = 6297,04 грн. Загальна сума індексу інфляції складає: 42,36+6927,04=6969,40 грн. Сума 3% річних за підрахунками суду становить 4560 х 3% / 365 х 606 днів = 227 грн. 13 коп. Визначаючись з сумою боргу за договором позики від 18.10.2012 року з урахуванням індексу інфляції та 3% річних суд першої інстанції дійшов висновку, що вона складає 7154 грн. 17 коп. Апеляційний суд приходить до висновку, що за період з 20.10.2014 року по 31.10.2014 року інфляційне збільшення не відбувалося, а за період з 01 листопада 2014 року по 31 травня 2016 року індекс інфляції склав 1,582 і інфляційне збільшення за вказаний період складає 2652 грн.87 коп. 3% річних судом першої інстанції розраховано за 606 днів, хоча кількість днів з 20 жовтня 2014 року по 31 травня 2016 року складає 590 днів. Таким образом сума 3% річних складе 4560х 3% : 365 х 590 = 221 грн. 13 коп. Загальна сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції та 3% річних складе: 4560 + 2652,87 + 221,87 = 7434 грн., а не 7154, 17 грн., як визначився суд першої інстанції, тому рішення суду в цій частині підлягає зміні. Що стосується відмови суду у стягненні з відповідачів на користь позивачки 2000 грн., понесених витрат на правову допомогу адвоката, то апеляційний суд погоджується в цій частині з рішенням суду і не приймає до уваги доводи скарги з таких підстав. Відмовляючи у задоволені вимог про стягнення з відповідачів на користь позивача 2000 грн. понесених витрат на оплату послуг адвоката суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] є представником позивача, а представник сторони, який діє у справі в порядку ст. 44 ЦПК України, не є особою, яка надає правову допомогу в порядку ст. 56 ЦК України, а тому сторона не має права на відшкодування витрат на оплату послуг представника в порядку ч.1 ст. 88 ЦПК України. Апеляційний суд вважає висновки суду першої інстанції законними і обгрунтованими. Відповідно до розяснень, викладених в п. 47 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано статтями 8,59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 3013 року № 6-рп/2013). Витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VІ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору ( статті 12, 42,56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VІ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Згідно пункту 48 вказаної Постанови підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84,88,89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. До складу судових витрат відносяться витрати на правову допомогу (п.2 ч.3 ст. 79 ЦПК). Витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги (ч.1 ст. 84 ЦПК). Відповідно до ст. 47 цього Кодексу учасниками цивільного процесу, крім осіб, які беруть участь у справі, є секретар судового засідання, судовий розпорядник, свідок, експерт, перекладач, спеціаліст, особа, яка надає правову допомогу. Згідно зі ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Така особа має право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] та адвокат [PERSON] 26 квітня 2016 року уклали договір на надання правових послуг по цивільній справі про стягнення суми боргу(а.с.64), відповідно до умов якого позивач уповноважила адвоката на вчинення прав та обовязків, передбачених для осіб, що беруть участь у справі. З матеріалів справи вбачається, що адвокат [PERSON] представляла інтереси позивача на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та вказаного договору. Позивачем не надано розрахунок витраченого адвокатом часу на надання консультацій, складання позовної заяви та уточнення до неї, участі у судових засіданнях. З журналів судового засідання вбачається, що [PERSON] як представник позивача приймала безпосередню участь у судових засіданнях, давала пояснення тощо. Суд першої інстанції не постановляв ухвалу про допуск до участі у справі [PERSON] як особи, яка надає правову допомогу, що вимагає ст. 56 ЦПК України. Таким образом, суд першої інстанції вірно відмовив у стягненні на користь позивачки 2000 грн., витрат, понесених на оплату адвоката, тому рішення суду в цій частині підлягає залишенню без змін.

Outcome: partial