Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] (далі - відповідач) проценти за користування кредитом за період з 30.10.2017 року по 30.04.2020 року в розмірі 151409,81 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 06.01.2012 року між позивачем та відповідачем укладений Кредитний договір б/н, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, а відповідач зобов`язалась повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами та інші платежі в розмірі, строки та в порядку, встановленими Кредитним договором, яким в тому числі передбачено право банку проводити зміни Тарифів, а також умов обслуговування рахунків. Відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконала, розмір її заборгованості станом на 30.04.2020 року складає 178091,63 грн., з яких: 1979,49 грн. - заборгованість за кредитом; 174112,14 грн. - заборгованість за процентами; 2000,00 грн. - заборгованість за пенею. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 06.11.2017 року з відповідача на користь позивача стягнута заборгованість за кредитом, процентами та штрафами в розмірі 15598,77 грн. Різниця між розміром заборгованості станом на 30.04.2020 року та сумою заборгованості, яка була стягнута згідно рішення суду, складає 163711,85 грн. Враховуючи право позивача пред`явити вимоги про стягнення не всієї заборгованості в повному обсязі, а лише її частини, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 30.10.2017 року по 30.04.2020 року в розмірі 151409,81 грн. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 17.06.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судові засідання не з`явився, в позовній заяві, а також клопотанні просив суд розглядати справу за його відсутності. Відповідач у судові засідання не з`явилась, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялась належним чином, відзиву на позов, заяви про розгляд справи за її відсутність, суду не надала. За таких обставин суд розглядає справу на підставі наданих позивачем доказів. Судом встановлені наступні фактичні обставини. Згідно Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 06.03.2021 року, відповідач [PERSON] 21.02.2014 року у зв`язку із укладенням шлюбу змінила прізвище на [PERSON] . Позивачем відповідно до анкети-заяви відповідача від 01.06.2012 року, Умов та Правил надання банківських послуг, Тарифів, які складають Договір про надання банківських послуг, відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач прийняла на себе зобов`язання щодо повернення кредиту, сплати відсотків та інших платежів згідно умов Договору. Кредитна картка відповідачу була надана на строк до 08.2015 року. Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 06.11.2017 року з відповідача на користь позивача стягнута заборгованість за вказаним Кредитним договором, яка утворилась станом на 28.02.2017 року, в загальному розмірі 15598,77 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. Нормами ч. 1 ч.2 ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 зазначено, що відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Судом встановлено, що строк дії кредитної картки, яка видавались відповідачу, сплив 08.2015 року. Крім того, позивачем згідно рішення суду, яке набрало законної сили, стягнуто в повному обсязі заборгованість за тілом кредиту та іншими платежами, яка утворилась станом на 28.02.2017 року. Вказана обставина, крім даних, викладених в рішенні Московського районного суду м. Харкова, підтверджується також даними розрахунку заборгованості, згідно якого після 31.12.2017 року за відповідачем не рахується заборгованість за тілом кредиту. З доводів позовної та доданих до неї документів вбачається, що проценти в розмірі 151409,81 грн. нараховані позивачем саме за користування кредитом на підставі умов Кредитного договору, а не в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України. Таким чином, позивач в даній цивільній справі просить стягнути з відповідача проценти за користування кредитом, нараховані за період після закінчення строку дії кредитної картки, а також після набрання законної сили рішенням суду про задоволення вимог банку щодо стягнення в повному обсязі заборгованості за Кредитним договором, в тому стягнення в повному обсязі заборгованості за тілом кредиту, тобто за період після пред`явлення банком вимоги про повернення суми кредиту в повному обсязі. Проте, як вбачається з вказаних вище висновків щодо застосування норм права Великої Палати Верховного Суду, після закінчення строку дії Кредитного договору, а також після ухвалення рішення Московського районного суду м. Харкова від 06.11.2017 року, право позивача нараховувати передбачені Кредитним договором проценти припинилось. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування кредитом за період з 30.10.2017 року по 30.04.2020 року в розмірі 151409,81 грн., та відмовляє в задоволенні позову. В постанові Верховного Суду від 27.01.2021 року по справі № 291/1024/18-ц зазначено, що визначення предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Вимога про стягнення з відповідача процентів на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України позивачем не заявлялась, обґрунтований розрахунок сум вказаних процентів всупереч вимог п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України суду не надавався. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог. В постановах Верховного Суду від 01.07.2020 у справі № 287/575/16-ц, від 19.08.2020 у справі № 287/587/16-ц зазначено, що суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. За таких обставин, розглядаючи цивільну справу в межах заявлених вимог, предметом яких є стягнення заборгованості за процентами, нарахованими згідно умов Кредитного договору, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для стягнення в межах даної справи з відповідача на користь позивача процентів згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки таке стягнення фактично означало би самостійну зміну судом підстав позову (зі стягнення процентів, нарахованих згідно умов кредитного договору на підставі ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, на стягнення процентів, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України) та, відповідно, означало би вихід за межі заявлених вимог. Суд також враховує, що Велика Палата Верховного Суду у вказаній вище постанові від 28.03.2018 року в справі № 444/9519/12, дійшовши висновку щодо відсутності підстав для стягнення процентів, передбачених кредитним договором (пункти 54, 66, 68), також не стала за власною ініціативною стягувати проценти на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та залишила в силі судове рішення про відмову у вказаній частині позовних вимог. Оскільки в позові відмовлено в повному обсязі, суд,

Outcome: dismissed