Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

В вересні 2014 року [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, мотивуючи тим, що в будинку [ADDRESS], який належить на праві власності позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 03.09.2002 року. 01.02.2010 року між сторонами був укладений договір найму №117 строком на два роки, тобто до 01.02.2012 року та відповідач був зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. За вказаною адресою відповідач не вселявся та ніколи не проживав, особистих речей, належних йому, в будинку немає. З огляду на зазначене, позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, про причину неявки суд не повідомив, заперечень на позов не надав, тому суд відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у зв'язку з відсутністю заперечень проти такого вирішення справи позивача. Вислухавши пояснення позивача, свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно положень ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. За змістом ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення прав власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення ї померлою), свідоцтва про смерть тощо. В судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 03.09.2002 року, посвідчений державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Богдан О.М., [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 9). Відповідно до договору найму №117 від 01.02.2010 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] на два роки, останній є наймачем окремої кімнати в будинку [ADDRESS] (а.с. 7). Як вбачається з довідки Ізмаїльського районного відділу державної міграційної служби України №7432 від 16.10.2014 року [PERSON] значиться зареєстрованим в [ADDRESS] з 05.02.2010 року (а.с. 21). Відповідно до довідки виконавчого комітету Матроської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області №02-11/597 від 19.05.2014 року [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою, але не проживає за місцем реєстрації з 05.02.2010 року (а.с. 10). Вказана обставина також підтверджується свідченнями свідка [PERSON] та не отриманням судової повістки відповідачем з відповідною позначкою «за даною адресою не проживає». Згідно ст. 129 Конституції України, ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За таких обставин, оскільки відповідач за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] не проживає, він втратив право користування житлом відповідно до ст.405 ч.2 ЦК України. Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Таким чином, будь-які правові підстави для перебування на реєстраційному обліку за адресою належного позивачу майна у відповідача відсутні. Своїм перебуванням на теперішній час на реєстраційному обліку в будинку [ADDRESS], який належить позивачу, відповідач створює перешкоди в реалізації ним в повному обсязі прав та охоронюваних законом інтересів власника зазначеного майна, тобто порушує ч.ч. 1,2 ст. 317, ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, суд вважає можливим позов задовольнити, та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування домоволодінням [ADDRESS]. оскільки позовні вимоги обґрунтовані. У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача судові витрати.

Outcome: approved