Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-13 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» 20 червня 2018 року звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2018 року позов залишено без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки з додержанням вимог п.п. 2, 5 ч. 3 ст. 175, ч. 1 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких 27 червня 2018 року позивачем через засоби поштового зв'язку направлено виправлений позов, який надійшов до суду 03 липня 2018 року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2018 року позовну заяву прийнято до провадження суду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у своєму позові посилався на те, що 21 травня 2010 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 9 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг складає між нею і банком договір. Разом з тим, відповідач свої зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконала, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої станом на 16 травня 2018 року склав 22 123 гривні 74 коп. Позивач у своєму позові просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором у сумі 22 123 гривні 74 коп., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 7 416 гривень 08 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 11 978 гривень 15 коп., заборгованості за пенею у розмірі 1 199 гривень 81 коп., штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 гривень 00 коп., штрафу (процентна складова) у розмірі 1 029 гривень 70 коп., а також судовий збір у розмірі 1 762 гривень. У своїй заяві до суду представник позивача просив справу розглядати за її відсутності, ухваливши заочне рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Від представника відповідача надійшла письмова заява з проханням слухати справу за його відсутності, у задоволенні позовних вимог просив відмовити з урахуванням відзиву на позовну заяву. У відзиві зазначив, що відповідач отримала кредит у позивача та не заперечував про наявність заборгованості за тілом кредиту у розмірі 7 416 гривень 08 коп., заперечував щодо автоматичного списання заборгованості. Надав суду заяву, у якій зазначив, що при поданні позову до суду позивачем було пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з'явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 21 травня 2010 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір шляхом отримання 21 травня 2010 року кредитного ліміту на платіжну карту, про що свідчить її особистий підпис (а.с. 9). Даний договір був укладений шляхом підписання анкети-заяви клієнта на оформлення кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідно до умов договору, відповідачу було відкрито картковий рахунок в національній валюті України та встановлено ліміт кредитування у розмірі 9 000 гривень, який згодом було змінено (а.с. 51). Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідачем порушуються взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати процентів, внаслідок чого станом на 16 травня 2018 року відповідно до розрахунку, наданого позивачем, виникла заборгованість у розмірі 22 123 гривень 74 коп. (а.с. 5-8). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит, будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути заборгованість частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. У зв'язку з тим, що отримання у кредит грошових коштів відповідачем підтверджено належними доказами по справі, і у такого учасника справи в силу укладеного договору виникло зобов'язання повернути такі кошти частинами, у розмірах та у строки, зазначені у кредитному договорі, то позов в цій частині ґрунтується на законі та підлягає задоволенню. Разом з цим, у справі, що розглядається, суд звертає увагу на те, що умови та правила надання банківських послуг, які позивач надає суду на обґрунтування своїх вимог, не містять підпису відповідача. У матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази, які б підтверджували, що саме з даними умовами був ознайомлений відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що умови містили відповідальність при порушенні договірних зобов'язань, або в подальшому такі умови, зокрема щодо відповідальності за порушення зобов'язання, не змінювались. У заяві позичальника також відсутні дані про те, з якими саме умовами був ознайомлений такий учасник справи. Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за ч. 1, 2 ст. 207ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм, умови та правила надання банківських послуг, неможна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови розумів позичальник, підписуючи заяву. При цьому, відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відтак, суд вважає, що оскільки умови та правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача, а в анкеті-заяві позичальника відсутня домовленість щодо сплати неустойки за невиконання договору, то вимоги банку в цій частині задоволенню не підлягають. Аналогічні за своїм змістом правові позиції викладені у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року (справа № 578/132/16-ц, провадження № 61-3836св18). Враховуючи зазначені обставини та надані суду докази, суд приходить до висновку, що заборгованість по тілу кредиту станом на 16 травня 2018 року становить 7 416 гривень 08 коп. та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором, а якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Зазначена правова позиція висловлена Верховним судом України у справі № 6-1412цс16. У зв'язку з викладеним та відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України, відповідач зобов'язаний сплатити позивачу відсотки за користування кредитом у розмірі, визначеному відповідно до ч. 1 ст. 1048, ч. 2 ст. 1054 ЦК України, тобто на рівні облікової ставки Національного банку України. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, відповідач не виконує свої зобов'язання за кредитним договором з 04 липня 2010 року. Отже, розмір процентів за період з 04 липня 2010 року по 16 травня 2018 року, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, виходячи з суми поточної заборгованості у розмірі 7 416 гривень 08 коп., облікової ставки НБУ та кількості днів прострочення за спірний період, становить 6 735 гривень 39 коп., що розраховується наступним чином: з 04.07.2010 року по 07.07.2010 року (ставка НБУ 9,5%, кількість днів 4) - 7,72 грн.; 3 08.07.2010 року по 09.08.2010 року (ставка НБУ 8,5% кількість днів 33) - 56,99 грн.; з 10.08.2010 року по 22.03.2012 року (ставка НБУ 7,75 %, кількість днів 590) - 56,38 грн.; з 23.03.2012 року по 09.06.2013 року (ставка НБУ 7,5 %, кількість днів 443) - 929,04 грн.; з 10.06.2013 року по 12.08.2013 року (ставка НБУ 7 %, кількість днів 64) - 91,02 грн.; з 13.08.2013 року по 14.04.2014 року (ставка НБУ 6,5 %, кількість днів 245) - 348,45 грн.; з 15.04.2014 року по 16.07.2014 року (ставка НБУ 9,5 %, кількість днів 93) - 179,51 грн.; з 17.07.2014 року по 12.11.2014 року (ставка НБУ 12,5 %, кількість днів 119) - 302,23 грн.; з 13.11.2014 року по 05.02.2015 року (ставка НБУ 14 %, кількість днів 85) - 241,78 грн.; з 06.02.2015 року по 03.03.2015 року (ставка НБУ 19,5 %, кількість днів 26) - 103,01 грн.; з 04.03.2015 року по 27.08.2015 року (ставка НБУ 30 %, кількість днів 177) - 1078,89 грн.; з 28.08.2015 року по 24.09.2015 року (ставка НБУ 27 %, кількість днів 28) - 153,60 грн.; з 25.09.2016 року по 21.04.2016 року (ставка НБУ 22 %, кількість днів 210) - 938,69 грн.; з 22.04.2016 року по 26.05.2016 року (ставка НБУ 19 %, кількість днів 35) - 135,11, грн.; з 27.05.2016 року по 23.06.2016 року (ставка НБУ 18 %, кількість днів 28) - 102,40 грн.; з 24.06.2016 року по 28.07.2016 року (ставка НБУ 16,5 %, кількість днів 35) - 117,34 грн.; з 29.07.2016 року по 15.09.2019 року (ставка НБУ 15,5 %, кількість днів 49) - 154,32 грн.; з 16.09.2016 року по 27.10.2016 року (ставка НБУ 15 %, кількість днів 42) - 128,00 грн.; з 28.10.2016 року по 13.04.2017 року (ставка НБУ 14 %, кількість днів 168) - 477,88 грн.; з 14.04.2017 року по 25.05.2017 року (ставка НБУ 13 %, кількість днів 42) - 110,94 грн.; з 26.05.2017 року по 26.10.2017 року (ставка НБУ 12,5 %, кількість днів 154) - 391,12 грн.; з 27.10.2017 року по 14.12.2017 року (ставка НБУ 13,5 %, кількість днів 49) - 134,40 грн.; з 15.12.2017 року по 25.01.2018 року (ставка НБУ 14,5 %, кількість днів 42) - 123,74 грн.; з 26.01.2018 року по 01.03.2018 року (ставка НБУ 16 %, кількість днів 35) - 113,78 грн.; з 02.03.2018 року по 16.05.2018 року (ставка НБУ 17 %, кількість днів 75) - 259,05 грн. Вимоги про стягнення з відповідача штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень 00 коп. - штраф (фіксована частина), 1 029 гривень 70 коп. - штраф (процентна складова), відповідно, задоволенню не підлягають, оскільки сама анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, яка підписана відповідачем, таких умов не містить, а інших угод з цього приводу між сторонами, як зазначалось вище, укладено не було. Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. У зв'язку з викладеним, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а з відповідача підлягає стягненню за договором № б/н від 21 травня 2010 року заборгованість за тілом кредиту у розмірі 7 416 гривень 08 коп. та заборгованість по процентам за користування кредитом - 6 735 гривень 39 коп., а всього 14 151 гривня 47 коп. Не можуть бути прийняті до уваги суду посилання відповідача на пропуск позивачем при поданні познак до суду строку позовної давності, оскільки відповідно до розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що останній раз [PERSON] здійснювала погашення наявної у неї перед банком заборгованості 29 грудня 2016 року у розмірі 12 гривень 50 коп., а відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Такі дії відповідача свідчать про визнання нею свого боргу, а з урахуванням того, що позов до суду було подано 20 червня 2018 року, то трирічний строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України, на час пред'явлення позову не сплив. Також не заслуговують на увагу посилання представника відповідача на те, що банком без згоди [PERSON] були списані кошти з картки для виплат (заробітної плати) на сплату заборгованості, оскільки сама відповідач не працює з 08 вересня 2014 року, оскільки доглядає дитину-інваліда, зазначає, що списання є неправомірними діями інших осіб. Проте, доказів того, що відповідач вказані дії оспорила, суду надано не було. Також суд не вважає належним доказом копію трудової книжки із записом від 08 вересня 2014 року із зазначенням про звільнення [PERSON], оскільки вказана обставина не спростовує отримання відповідачем доходів або виплат з інших джерел. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, саме: судовий збір. На підставі ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 1 127 гривень 06 коп. (14 151 гривня 47 коп. х 1 762 гривні / 22 123 гривні 74 коп.) Таким чином, загальна сума, яку належить стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк», складає 15 278 гривень 53 коп. (14 151 гривня 47 коп. + 1 127 гривень 06 коп. = 15 278 гривень 53 коп.). На підставі викладеного,

Outcome: partial