Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-18 00:00:00

В березні\~\~ 2015 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 16 квітня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» (правонаступником якого є позивач у справі ПАТ «Альфа Банк») ( надалі Банк) та [PERSON] був укладений кредитний договір №490061813 за умовами якого Банк надав [PERSON] кредит в розмірі 10930, 69 доларів США, під 14.5 % річних зі строком повернення 16 квітня 2013 року. З метою забезпечення виконання боржником [PERSON]взятих на себе зобовязань перед Банком 16 квітня 2008 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки. 20 лютого 2009 року між Банком та боржником [PERSON]було укладено договір про внесення змін і доповнень №1 до кредитного договору №490061813 від 16 квітня 2008 року за умовами якого сторони внесли зміни до п. 2.3 та визначили остаточною дату повернення кредиту 16 квітня 2017 року. Цього ж дня між Банком та поручителем [PERSON]Вбуло внесено зміни до договору поруки та погоджено остаточною дату повернення кредиту 16 квітня 2017 року. Просить стягнути з відповідача як поручителя суму не повернутого кредиту, відсотків та пені в загальній сумі 80031,87 грн. та понесені судові витрати. Представник позивача до суду не зявився, звернувся до суду з заявою, в якій просив розглядати справу за його відсутності. Відповідач [PERSON] проти позову заперечив, пояснив, що позивачу було повернуто предмет застави автомобіль Daewoo Lanos, про що його не було повідомлено, чим порушено його права. Разом з тим позивач збільшив розмір процентної ставки за користування кредитом, про що його теж не повідомив, збільшивши його відповідальність, що суперечать вимогам чинного законодавства. Третя особа [PERSON] проти позову заперечив, пояснив, що позивачу було повернуто предмет застави автомобіль Daewoo Lanos, при цьому даний автомобіль банк оцінив в 1900 грн. та реалізував його. Про дану оцінку та реалізацію автомобіля позивач його не повідомив, при тому зазначив, даними діями відповідальних осіб ПАТ «Альфа Банк» було порушено його права. Крім того, банк збільшив розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, про що його не повідомив. Заслухавши пояснення відповідача та третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 16 квітня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» (правонаступником якого є позивач у справі ПАТ «Альфа Банк») та [PERSON] був укладений кредитний договір №490061813 за умовами якого Банк надав [PERSON] кредит в розмірі 10930, 69 доларів США, під 14.5 % річних зі строком повернення 16 квітня 2013 року. З метою забезпечення виконання боржником [PERSON]взятих на себе зобовязань перед Банком 16 квітня 2008 року між Банком та відповідачем у вказаній справі [PERSON] було укладено договір поруки. 20 лютого 2009 року між Банком та боржником [PERSON]було укладено договір про внесення змін і доповнень №1 до кредитного договору №490061813 від 16 квітня 2008 року за умовами якого сторони внесли зміни до п. 2.3 та визначили остаточною дату повернення кредиту 16 квітня 2017 року. Цього ж дня між Банком, [PERSON] та [PERSON] було внесено зміни до договору поруки та погоджено остаточною дату повернення кредиту 16 квітня 2017 року. На підставі ст. 203 ЦК України Волевиявлення учасника права чину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, в даному випадку сторони бажали укласти правочин і що зовнішній вираз волі відповідає внутрішньому. Відповідно ст. 530 ЦК України зазначено: якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). На підставі ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання, або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором, або законом, а зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Частиною 1 ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Частина 2 цієї норми визначає, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. За змістом вказаних норм матеріального права поручитель хоча й пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Поручитель, зокрема, має право висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 цього Кодексу). За положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У постанові Верховного Суду України (справа 6-73цс12) висловлена правова позиція, яка є обов'язковою для всіх судів України згідно з ст. 360-7 ЦПК України. Припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. У зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови у договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком. Як вбачається з кредитного договору процентна ставка станом 16 квітня 2008 року на момент укладення даного договору становила 14,5 % (а.с 5), а відповідно наданого суду розрахунку заборгованості станом на липень 2015 року відсоткова ставка за користування кредитом становить 16,5 % (а.с 85 - 87). В матеріалах справи відсутні докази того, що [PERSON] та [PERSON] повідомлено про збільшення розміру процентної ставки. Крім того, позивачу було повернуто предмет застави автомобіль [NUMBER], який було реалізовано в рахунок задоволення вимог ПАТ «Альфа Банк» відповідно до кредитного договору № 490061813 від 16.04.2008 року (а.с 82). Згідно зі ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Протягом всього часу розгляду справи в суді в порушення вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України стороною позивача не надано належних і допустимих доказів того, що відповідача було повідомлено належним чином про істотні зміни умов кредитного договору, а саме збільшення процентної ставки за кредитним договором та реалізацію заставленого автомобіль [NUMBER] на задоволення вимог кредитора. Згідно зі ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Таким чином, умовами договору поруки не визначено погодження поручителя зі змінами до кредитного договору та конкретними умовами, порядком і обсягами збільшення відповідальності боржника в зв'язку із чим, порушує права поручителя за укладеним договором, оскільки збільшує обсяг його відповідальності у порівнянні з тими умовами, які були визначені сторонами при укладенні договору поруки, що є підставою для відмови в задоволенні даного позову. Виходячи з зазначених положень закону, суд приходить до висновку, що вимоги ПАТ «Альфа Банк» про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed