Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

В березні 2015р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON], в якому просив суд: стягнути з відповідача на свою користь втрати від інфляції у розмірі 9317,78 грн.; три відсотка річних - 2932,29 грн.; пеню за договором застави у розмірі 59458,5 грн.; проценти за договором позики у розмірі 8813,56 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016р., позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення відсотків за договором позики; пені, інфляційних втрат, трьох відсотків річних залишено без розгляду в частині вимог про стягнення відсотків у розмірі 8813,56 грн., на підставі п. 5) ч. 1 ст. 207 ЦПК України. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 13 вересня 2000р. між сторонами було укладено договір позики, за яким позивачем було надано відповідачу позику в розмірі 32580,0 грн., яку останній зобов'язувався повернути 13 березня 2001р., а також на виконання забезпечення зобов'язань договір застави. У встановлений строк відповідач отримані в борг грошові кошти не повернув, продовжує ними користуватися, не дивлячись, що в провадженні Відділу ДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві перебуває виконавчий напис нотаріуса № 2586 від 13 липня 2002р. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав, з підстав, зазначених в позові, просив суд позов задовольнити, наголошуючи, що відповідач взагалі не бажає повертати грошові кошти за договором позики. Представник відповідача проти позову заперечував, зазначаючи, що між сторонами припинені всі договірні зобов'язання, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні положення містились в ст. ст. 161, 162 ЦК УРСР (1963р.). Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 13 вересня 2000р. між сторонами було укладено договір позики, за яким позивачем було надано відповідачу позику в розмірі 32580,0 грн., яку останній зобов'язувався повернути 13 березня 2001р. 13 вересня 2000р. між сторонами було укладено договір застави, відповідно до п. 1 якого відповідач (заставодавець) передає в заставу позивачу (заставодержателю) для забезпечення повернення позики, одержаної у позивача у сумі 32580,0 грн., згідно договору позики від 13 вересня 2000р. належний йому на праві власності житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В п. 12 договору застави сторони передбачили, що на випадок повторного чи часткового невиконання відповідачем зобов'язань по договору позики стягується пеня в розмірі 0,5 % за кожний день прострочки зобов'язання. Судом встановлено, що 15 липня 2002р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплун Ю.В. було вчинено виконавчий напис та звернуто стягнення на предмет застави для стягнення заборгованості за договором позики в сумі 66305,45 грн. В судовому засіданні сторони не заперечували, що в провадженні Відділу ДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві перебуває виконавчий напис нотаріуса № 2586 від 13 липня 2002р. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача на підставі п. 12 договору застави пеню у розмірі 59458,5 грн. за період з 17 березня 2014р. по 16 березня 2015р. У відповідності з ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням Верховного Суду України від 19 березня 2008р. по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: ДВС Шевченківського району про стягнення боргу (а.с. 73, 74) було встановлено, що позивачем [PERSON] обрано спосіб захисту цивільних прав нотаріусом, яким 15 липня 2002р. було вчинено виконавчий напис для стягнення заборгованості згідно із зобов'язанням за договорами позики - застави від 13 вересня 2000р. Таким чином, договірні зобов'язання між сторонами припинилися і порушене цивільне право позивача було захищено в спосіб обраний ним. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача на свою користь пені у розмірі 59458,5 грн., розрахованої на підставі п. 12 договору застави за період з 17 березня 2014р. по 16 березня 2015р. не підлягають задоволенню, враховуючи вищенаведені висновки встановлені рішенням Верховного Суду України. Згідно положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Враховуючи, що по теперішній час відповідач не здійснив повернення грошових коштів за договором позики, суд вважає, що між сторонами продовжують існувати грошові зобов'язання, а тому суд вважає, що вимоги позивача про стягнення на свою користь з відповідача трьох відсотків річних та інфляційних втрат, в порядку ст. 625 ЦК України підлягають задоволенню, як такі, що ґрунтуються на вимогах закону. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню, судовий збір у розмірі 243,6 грн.

Outcome: partial