Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-18 00:00:00

В апеляційній скарзі [PERSON], [PERSON], [PERSON], посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги: визнати незаконним та скасувати рішення 28 сесії 6 скликання Вертіївської сільської ради від 12 лютого 2014 року; зобов'язати Вертіївську сільську раду прийняти рішення про передачу у спільну часткову власність позивачів займане ними житлове приміщення в будинку [ADDRESS]. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 11 квітня 2014 року в задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON], [PERSON] відмовлено. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції безпідставно та незаконно прийшов до висновку про аварійність будинку, в якому вони прописані та проживають понад 38 років, по [ADDRESS], пославшись лише на надані відповідачем копії актів обстеження будинку, які складені некомпетентними особами та на основі пояснення свідків зі сторони відповідачів. На думку апелянтів, відмовляючи в позові через начебто непроживання позивачів у спірному будинку з 2005 року, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог чим порушив ст.11 ЦПК України, оскільки Вертіївська сільська рада не заявляла зустрічного позову про визнання позивачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали даної справи та матеріали цивільної справи №2-0-130/2009 про передачу безхазяйної житлової будівлі у комунальну власність територіальної громади; інвентаризаційну справу комунального підприємства «Ніжинське МБТІ» на житловий будинок № [ADDRESS] та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків. Згідно довідки ВАТ «Чернігів-АВТО» [PERSON] з 26.10.1973 року по 01.02.1994 рік працював на Вертіївській СТО та звільнений на підставі наказу №4 від 27.01.1994 року, а [PERSON] - з 04.01.1976 року по 25.04.2005 рік звільнена з посади бухгалтера, в зв'язку з виходом на пенсію (а.с.30,31). Перевіряючи законність і обгрунтованість оскаржуваного рішення суду, апеляційним судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] за місцем роботи отримали у 1975 році для проживання ? частину житлового будинку, місцем розташування якого згідно штампів прописки у паспорті [PERSON] з 20.07.1979 р., та у паспорті [PERSON] - з 20.06.1979 р. значилася адреса: [ADDRESS]. Як стверджували позивачі, дата прописки у паспортах не у 1975 р., а у 1979 р. пов»язана із заміною паспортів у 1979 р. Як встановлено апеляційним судом, у 2003 р. спірному будинку була присвоєна поштова адреса: [ADDRESS] і у їхніх паспортах 03.04.2003 р., та у паспорті їхньої доньки [PERSON] 06.04.2003 р. були зроблені відповідні відмітки про реєстрацію у цьому ж житловому приміщенні за новою поштовою адресою - у буд. [ADDRESS]. Перереєстрація сім»ї позивачів за будь-яким іншим місцем проживання не здійснювалась. Зазначені обставини, що підтверджуються паспортними даними та відомостями реєстраційного обліку Ніжинського УДМС України в Чернігівській області від 01.04.2014 року (а.с.12,13-14,15,47,48,49), в апеляційному суді сторони по справі визнавали та не спростовували і не заперечували. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON], [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що позивачі зареєстровані у спірному будинку, однак з 2005 року фактично в ньому не проживають, проживати в будинку неможливо і небезпечно, а згідно ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не підлягають приватизації квартири, які перебувають в аварійному стані. Проте, з таким висновком не погоджується апеляційний суд, зважаючи на таке. Перевіряючи законність і обгрунтованість рішення 28 сесії 6 скликання Вертіївської сільської ради від 12 лютого 2014 року про відмову сім»ї [PERSON] у приватизації житла, апеляційним судом встановлено наступне. Як встановлено апеляційним судом, за позивачами не було і не зареєстровано натепер права власності на жодні житлові приміщенняня, що документально підтверджується довідками КП «Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з Реєстру прав власності на нерухоме майно, наданою Реєстраційною службою Ніжинського міськрайонного управління юстиції Чернігівської області (а.с.121-123, 130-135). Зазначені обставини відповідачем в апеляційному суді не спростовані. Апеляційним судом встановлено, що за позивачами не зареєстровано і не значиться відповідно до чинного житлового законодавства України право постійного користування іншими житловими приміщеннями, окрім квартири у будинку [ADDRESS] Ніжинського району Чернігівської області. Ця обставина відповідачем в апеляційному суді також не спростована. Апеляційним судом не знайдено документальних доказів про те, що позивачі успадкували та набули у власність в порядку спадкування житло, де вони мали б можливість постійно і безперешкодно проживати. Апеляційним судом з матеріалів цивільної справи № 2-о-130/09 встановлено, що рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 8 вересня 2009 р. житловий будинок [ADDRESS] передано у власність територіальної громади с. Вертіївка Ніжинського району відповідно до ст. 335 ЦК України як безхазяйну нерухому річ. Отже, виходячи з рішення Ніжинського міськрайонного суду від 8 вересня 2009 р. житловий будинок по [ADDRESS] перебуває у віданні Вертіївської сільської ради і згідно до ст. ст. 4, 5 ЖК України належить до державного житлового фонду та підлягає приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с.18). Як встановлено рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 8 вересня 2009 р., в будинку по [ADDRESS] проживають дві сім»ї, які в ньому і зареєстровані. Як вбачається з цього ж рішення суду, присутні в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] пояснювали, що вони проживають в будинку по [ADDRESS] з 1975-1978 рр. Як убачається з вказаного рішення суду, на час розгляду справи у вересні 2009 р., сільський голова [PERSON] жодним чином не заперечувала і не спростовувала факт проживання [PERSON] та її сім»ї в будинку по [ADDRESS]. (а.с.20-21). Зазначене рішення суду набрало законної сили і згідно до ст. 61 ЦПК України є преюдиціальним при вирішенні даного спору та спростовує твердження відповідача про те, що позивачі у спірному будинку не проживають з 2005 р. Як встановлено апеляційним судом, після винесення рішення Ніжинського міськрайонного суду від 8 вересня 2009 р., в судовому порядку не вирішувалося питання про визнання позивачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням чи про їх виселення з будинку [ADDRESS]. Само по собі рішення Ніжинського міськрайонного суду від 8 вересня 2009 р. не припинило реєстрації позивачів у спірному будинку і не позбавило їх права користування житловим приміщенням. Відтак, спірне житлове приміщення натепер є єдиним житлом, де позивачі зареєстровані і мають право постійного проживання і в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази, які б достовірно і безспірно підтвердили суду наявність у позивачів іншого житла, яке б було у їх володінні та користуванні, і де б вони постійно мешкали на законних підставах. При цьому, в матеріалах справи міститься заява [PERSON], адресована Вертіївському сільському голові [PERSON] і зареєстрована у виконкомі сільської ради 25 березня 2008 р. за вх. № 18/01-19, з якої вбачається незгода [PERSON] з діями відповідача, спрямованими на визнання спірного житлового приміщення безхазяйним майном та прохання посприяти у законному вирішенні питання про оформлення вказаного будинку за позивачами (а.с.25,22 зворот). Про бажання позивачів і в подальшому проживати у квартирі будинку [ADDRESS] свідчить, зокрема, звернення до органу місцевого самоврядування з проханням надати дозвіл на проведення капітального ремонту у їхній квартирі, проте у наданні дозволу на проведення ремонту у житловому приміщенні [PERSON] у липні 2013 р. було відмовлено без визначення будь-яких мотивів, що підтверджується листом Вертіївської сільської ради за підписом сільського голови [PERSON] (а.с. 28). Відтак, органом місцевого самоврядування сім»я позивачів фактично була позбавлена можливості поліпшити свої житлові умови. Відмовляючи позивачам також і у приватизації житла, орган місцевого самоврядування у своєму рішенні від 12 лютого 2014 р. посилається на п. 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житловго фонду» та на ст. 71, 72, 107 ЖК України. У пункті 1 цього рішення сільська рада [PERSON], [PERSON], [PERSON] відмовила у приватизації квартири у житловому будинку [ADDRESS]. У пункті 2 вказаного рішення сільська рада вказує «сільському голові в судовому порядку вжити заходи щодо визнання осіб, зареєстрованих в квартирі житлового будинку [ADDRESS] такими, що втратили право на користування житлом». У пункті 3 рішення контроль за його виконанням покладено на постійні комісії сільської ради. Отже, як встановлено апеляційним судом з наведеного тексту рішення, підставою відмови у приватизації житла відповідачем визначено ту обставину, що позивачі згідно п. 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житловго фонду» у спірній квартирі не проживають, на чому наполягала у апеляційному суді сільський голова [PERSON] Проте, таку позицію відповідача апеляційний суд вважає юридично неспроможною і хибною, враховуючи наступне. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не можу бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до положень Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» з реєстрації у спірному житловому приміщенні позивачі не знімались і, як встановлено апеляційним судом, позивачі не мають намірів покинути та відмовитись від користування спірним помешканням по [ADDRESS]. Згідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основополождних свобод кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя, житла і таємниці листування. Згідно до п. 2 ст. 8 Конвенції держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням і злочинам, для захисту здоров»я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Як вбачається з огляду практики Європейського суду із прав людини, термін «житло» в тлумаченні Суду означає переважне місце, де особа мешкає на постійній основі, або де особа мала твердий намір мешкати. Ст. 8 Конвенції передбачає і таке основне право особи, як недоторканість житла, яке охоплює насамперед право безперешкодного доступу та перебування в ньому, а також право не бути виселеним. Крім того, це право включає захист від втручання з боку державних органів і у разі порушення цього права особи держава повинна мати вагомі підстави, які виправдовували б її дії. Пунк 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання з боку держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї ж статті, а отже і у використання прав на житло, є виправданим. Таке втручання повинно бути передбачено законом і необхідне у демократичному суспільстві, здійснюватися в інтересах національної безпеки, громадського спокою або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров»я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Зважаючи, що у встановленому чинним житловим законодавством України сім»я позивачів за рішенням суду не була визнана такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, не була позбавлена судом права користування цим житлом, не була виселена судом з житлового приміщення і висловила твердий намір мешкати в спірному помешканні, що підтверджується, зокрема і бажанням проведення ремонту квартири за кошт сім»ї, апеляційний суд визнає не доведеними твердження відповідача про те, що позивачі добровільно покинули житлове приміщення і що спірна квартира не є постійним місцем проживання позивачів в розумінні п. 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не підлягають приватизації квартири (будинки), що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей). Відповідно до ч.2 ст. 7 ЖК України непридатні для проживання жилі будинки і жилі приміщення переобладнуються для використання в інших цілях або такі будинки зносяться за рішенням виконавчого комітету обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) Ради народних депутатів. Проте, в апеляційному суді відповідачем не надано пояснень про причини відмови у наданні [PERSON] дозволу на ремонт будинку та про можливість подальшого використання чи знесення спірного будинку у разі необхідності виселення позивачів. Разом з тим, як убачається із змісту рішення органу місцевого самоврядування від 12 лютого 2014 р., це рішення не містить такої підстави відмови у приватизації житла, як перебування квартири позивачів або будинку вцілому в аварійному стані і у тексті рішення нема жодної інформації про те, що у квартирі позивачів або у будинку вцілому неможливо забезпечити безпечне проживання людей. Як встановлено апеляційним судом, в матеріалах справи наявні три акти - від 07 серпня 2013 р., від 14 січня 2014 р., від 12 лютого 2014 р., складені депутатами Вертіївської сільської ради стосовно житлового будинку [ADDRESS], досліджуючи які апеляційним судом встановлено наступне. (а.с. 61-65). В акті від 07 серпня 2013 р., вказано, що житловий будинок знаходиться у поганому технічному стані, для проживання не придатний і фактично в ньому ніхто не проживає з 2005 року (а.с.64-65). В акті від 14 січня 2014 р., вказано, що житловий будинок знаходиться в аварійному стані, потребує капітального ремонту і непридатний для проживання (а.с.61). В акті від 12 лютого 2014 р, зазначено, що будинок знаходиться в аварійному стані, потребує капітального ремонту і з 2005 р. у будинку ніхто не проживає (а.с. 63). Як встановлено апеляційним судом, акти складені внаслідок зовнішнього огляду будинку, всередину якого депутати не заходили; при огляді будинку ніхто з позивачів не був присутнім. Як встановлено апеляційним судом, члени комісії, які здійснювали огляд спірного будинку та складали ці акти, є депутатами Вертіїівської сільської ради і мають професії медика, бібліотекаря, вчителя, вихователя дитячого садочку, продавця, водія і не є фахівцями в галузі будівництва та не мають спеціальних знань, необхідних для встановлення технічного стану житлової будівлі. Як роз'яснено в п.п.3-6,9,10 чинної натепер постанови Ради Міністрів Української РСР № 189 від 26 квітня 1984 року «Про порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним та технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання» визначається наступний порядок обстеження стану житлових будинків. Обстеження стану жилих будинків провадиться інженерно-технічними працівниками житлово-експлуатаційних організацій за участю представників громадськості. У разі необхідності до обстеження жилих будинків залучаються фахівці проектних і науково-дослідних організацій та органів і закладів санітарно-епідеміологічної служби. Якщо під час обстеження стану жилих будинків буде виявлено невідповідність санітарним і технічним вимогам цих будинків (жилих приміщень), яку можливо і доцільно усунути шляхом проведення капітального ремонту, житлово-експлуатаційна організація вирішує в установленому порядку питання про проведення такого ремонту. В разі неможливості або недоцільності проведення капітального ремонту житлово-експлуатаційна організація вносить до виконкому відповідної ради пропозицію про визнання жилого будинку (жилого приміщення) таким, що не відповідає вказаним вимогам і є непридатним для проживання. При цьому додаються такі документи: а) акт обстеження стану жилого будинку з відповідним висновком; б) технічний паспорт жилого будинку з даними про його фізичну зношеність; в) висновок проектної або науково-дослідної організації (при необхідності) щодо технічного стану жилого будинку (жилого приміщення) та про неможливість або недоцільність проведення капітального ремонту будинку (жилого приміщення); г) висновок органу або закладу санітарно-епідеміологічної служби щодо відповідності жилого будинку (жилого приміщення) санітарним вимогам. Для обстеження стану жилих будинків, в яких неможливо або недоцільно проведення капітального ремонту, виконавчий комітет відповідної місцевої ради призначає комісію в такому складі: заступник голови виконавчого комітету місцевої ради (голова комісії), начальник управління (відділу) житлового (комунального) господарства виконавчого комітету (заступник голови комісії), представник органу або закладу санітарно-епідеміологічної служби, представник відділу (управління) у справах будівництва і архітектури виконавчого комітету або районний архітектор, представник органу державного пожежного нагляду, депутат місцевої ради, інженер житлово-експлуатаційної організації (секретар комісії), представник громадського будинкового комітету. Згідно п.4.3 стандарту СОУ ЖКГ 75.11-35077234.НННН:2009 «Житлові будинки. Правила визначення фізичного зносу житлових будинків», затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 21 від 03 лютого 2009 року, роботи з визначенням фізичного зносу будинків виконуються підприємствами, які проводять паспортизацію та технічну інвентаризацію будинків, будівель та споруд, а також організаціями, які мають ліцензію на проведення обстежень. Як зазначено в п.5.4 вказаного стандарту «незадовільний» є технічний стан при 41-60% фізичного зносу, при якому експлуатація елементів будинку можлива лише при умові проведення ремонту; «ветхий» стан - при 61-80% фізичного зносу стан несучих конструктивних елементів аварійний, а не несучих - дуже ветхий, обмежене використання елементами своїх функцій; «непридатний» при 81-100% фізичного зносу елементи будинку знаходяться у зруйнованому стані, при зносі 100% залишки елементів повністю ліквідовані. З дослідженої апеляційним судом інвентаризаційної справи комунального підприємства «Ніжинське МБТІ» Чернігівської обласної ради на житловий будинок [ADDRESS] встановлено, що згідно оціночного акту від 18.03.2009 року вказаний будинок побудований в 1963 році і його загальний фізичний знос складає - 49%. В 2013-2014 роках КП «Ніжинське МБТІ» Чернігівської обласної ради не визначало відсоток фізичного зносу житлового будинку. Ці дані КП «Ніжинське МБТІ» в апеляційному суді відповідачем не спростовані, а доказування не може грунтуватись на припущеннях. Сукупність зібраних по справі доказів свідчить про те, що при огляді спірного будинку відповідачем не були дотримані вимоги постанови Ради Міністрів Української РСР №189 від 26 квітня 1984 року «Про порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним та технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання». Складені вищевказані акти виконавчим комітетом Вертіївської сільської ради не були затверджені, рішення про непридатність житлового будинку для проживання Вертіївською сільською радою не приймалося, компетентна комісія для визначення технічного стану будинку відповідачем не створювалась, питання про відселення позивачів з начебто аварійного будинку відповідачем не ставилось і у встановленому порядку не вирішувалось, а відтак в порушення ст.ст.10, 60, 212 ЦПК України перебування будинку в аварійному стані не підтверджено жодними належними та допустимими доказами. За таких обставин, житловий будинок [ADDRESS] є комунальною власністю територіальної громади Вертіївської сільської ради та згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» належить до об'єктів, які підлягають приватизації. Сукупність досліджених обставин та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що сім»я [PERSON] відповідно до положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» має право на приватизацію займаного ними протягом понад 38 років житлового приміщення у будинку [ADDRESS], яке порушено внаслідок необгрунтованого і невиправданого втручання відповідача, а відтак підлягає судовому захисту згідно до положень ст.ст. 15, 16, 21 ЦК України. Отже, апеляційний суд визнає за необхідне визнати незаконним рішення 28 сесії 6 скликання Вертіївської сільської ради від 12 лютого 2014 року в частині відмови [PERSON], [PERSON], [PERSON] у приватизації квартири в житловому будинку [ADDRESS]. Вимога позивачів про скасування рішення 28 сесії 6 скликання Вертіївської сільської ради від 12 лютого 2014 року не може бути задоволена, оскільки зазначене питання не належить до компетенції суду загальної юрисдикції. Окрім того, рішенням Конституційного Суду України № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року зазначено, що стосовно права органу місцевого самоврядування скасовувати свої раніше прийняті рішення та вносити до них зміни необхідно розуміти так, що орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Вимоги позивачів про зобов'язання Вертіївську сільську раду прийняти рішення, яким передати у спільну часткову власність [PERSON], [PERSON], [PERSON] займане ним житлове приміщення в будинку [ADDRESS] апеляційний суд відхиляє, з огляду на таке. Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією, законами України та суд не наділений повноваженнями зобов'язувати виконавчий орган Вертіївської сільської ради вчиняти будь-які дії. Звернення ж до суду органу місцевого самоврядування (п.2 рішення) є його правом, яке не може бути обмежене. Вказані обставини, які є суттєвими для даної справи, не були з'ясовані та не досліджувались судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення, що призвело до помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Таким чином, апеляційна скарга [PERSON], [PERSON], [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції необхідно скасувати в частині відмови в задоволенні позову [PERSON], [PERSON], [PERSON] до Вертіївської сільської ради Ніжинського району про визнання незаконним рішення 28 сесії 6 скликання Вертіївської сільської ради від 12 лютого 2014 року про відмову у приватизації квартири в житловому будинку [ADDRESS] та задовольнити позов в цій частині. В іншій частині оскаржуване рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню судовий збір по 121 грн. 80 коп. (243,60 грн. за розгляду справи в суді першої інстанції та 121,80 грн. за апеляційний розгляд справи).

Outcome: partial