Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення боргу кредитором спадкодавця з відповідача [PERSON] . 21 квітня 2021 року представником позивача Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» за дорученням Савіхіною А.М. було подано суду клопотання про заміну неналежного відповідача, в якому остання прохала суд залучити до участі у справі в якості належного відповідача [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2021 року клопотання представника позивача за дорученням Савіхіної А.М. було задоволено та замінено відповідача у справі №186/653/20 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, на належного відповідача [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з уточненої позовної заяви, 14 листопада 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н, згідно якого останньому були видані кредитні кошти в розмірі 11000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Банк свої зобов`язання перед позичальником у відповідності до ч.1 ст.1054 ЦПК України виконав. [INFO] позичальник [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 27 липня 2016 року. Спадкоємцем, який постійно проживав разом зі спадкоємцем на час відкриття спадщини є [PERSON] , яка мала право подати заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини в строк з [INFO] по [INFO]. 07 лютого 2019 року позивачем була направлена претензія кредитора до Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області. 31 березня 2019 року банком було отримано відповідь з Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, в якій заначено, що спадкоємці померлого [PERSON] із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались та спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі претензії АТ КБ «ПриватБанк». 30 вересня 2019 року до спадкоємця [PERSON] , було направлено лист-претензію, згідно якої позивач пред`явив свої вимоги, але відповідачкою ніяких дій не було виконано. Станом на дату смерті заборгованість позичальника [PERSON] перед банком за кредитним договором № б/н від 14 листопада 2006 року, станом на 11 листопада 2019 року складає 11696,31 грн., які позивач просить стягнути з відповідача, а також понесені судові витрати по сплаті судового збору. У судове засідання представник позивача надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала та надала відзив на позовну заяву в якому зазначила, що вона заперечує проти позову у повному обсязі з наступних підстав. АТ КБ «Приватбанк», як позивач, зобов`язаний довести, що саме відповідач є спадкоємцем померлого, прийняв після нього спадщину та вартість майна, прийнятого спадкоємцем у спадщину. Як зазначено у позові спадкоємцем [PERSON] у порядку ч.3 ст.1268 ЦК України, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, є вона [PERSON] . На підтвердження даної обставини позивач посилається на копію паспорта позичальника та відповідача, де зазначено одну й ту саму адресу зареєстрованого місця проживання. На випадок смерті, її батько [PERSON] заповіт не залишив. У передбачений статтею 1270 Цивільного кодексу України шестимісячний строк після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , вона відмовилася від прийняття спадщини за законом після його смерті нотаріально, подавши до нотаріуса письмову заяву датовану 02 листопада 2016 року. Стосовно заборгованості її батька [PERSON] перед AT КБ «Приватбанк» то вважає нарахування такої заборгованості неправомірною з огляду на наступне. Позивач звертається до суду із вимогою стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 11696,31 грн., тоді як надає роздруківку, де вказує, що [PERSON] , спадкоємцем якого є вона, встановлено кредитний ліміт у розмірі 11000,00 грн. Як доказ існування договірних зобов`язань позивач надає заяву від 14.11.2006 року, підписану [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», згідно якої банк відкриває картковий рахунок та надає позичальнику строковий кредит у сумі 5000,00 грн., а не 11 000,00 грн. як вказано у позовній заяві. Строк дії картки закінчився 02/2015 року. Інших доказів існування договірних зобов`язань позивачем не надано. Її батько [PERSON] помер [INFO] . 16 серпня 2016 року її мати [PERSON] з`явилася до Першотравенського відділення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та повідомила представникам банку про смерть її чоловіка [PERSON] та пред`явила його свідоцтво про смерть. Працівник банку повідомила, що всі рахунки, відкриті на ім`я [PERSON] будуть закриті. Про наявність кредитної заборгованості її батька перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» працівник банку не повідомила. Цей факт підтверджується доказами, наданими позивачем до суду, а саме: фотокопією паспорту [PERSON] , завіреною працівником банку [INFO] ; фотокопією свідоцтва про смерть [PERSON] ; випискою за картковим рахунком [PERSON] , де вказано, що 10.09.2016 року відбулося закриття заборгованості з поповненням картки. Як видно з виписки, кредитна картка її батька після смерті поповнювалася банком на суму 1080,68 грн. шляхом списання заборгованості, нарахованої після його смерті. З вищевикладених фактів випливає, що позивачу офіційно стало відомо про відкриття спадщини після смерті її батька [PERSON] [INFO] , тоді як до суду позивач звернувся у травні 2020 року. З претензією до спадкоємця кредитор звернувся 16.09.2019 року, тобто за межами строків, встановлених ст.1281 ЦК України. Строк дії договору б/н, на який посилається позивач у відповідності до заяви позичальника, від 14.11.2006 року по 14.11.2009 року включно. Оскільки між [PERSON] та банком не було домовленості про збільшення строку позовної давності та автоматичну пролонгацію договору, то застосовуються загальні положення цивільного законодавства щодо строків позовної давності до врегулювання відносин, пов`язаних із наданням кредиту. Тобто строк позовної давності щодо повернення кредитів в повному обсязі розпочався з 15.11.2009 року та закінчився 15.11.2012 року. Тоді як позивач звернувся до суду із позовною заявою 20.05.2020 року. Останній платіж [PERSON] було здійснено 29.06.2016 року. Тому вона вважає, що саме з 30 червня 2016 року розпочав діяти перебіг строк позовної давності щодо вимог позивача за щомісячними платежами. До суду із позовом позивач звернувся 20.05.2020 року, тобто із пропуском строку позовної давності. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з пропуском позивачем трирічного строку позовної давності. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Крім того заявлені позовні вимоги не визнала та прохала відмовити у їх задоволенні. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Як встановлено судом, між ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] укладено договір № б/н від 14 листопада 2006 року, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 11000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідно до розрахунку по кредитному договору станом на 11 листопада 2019 року борг позичальника за кредитним договором б/н від 14 листопада 2006 року становить 11696,31 грн., який складається з: заборгованості за тілом кредиту - 11696,31 грн., в тому числі заборгованість за простроченим тілом кредиту в розмірі 11696,31 грн. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , яке видане 27 липня 2016 року Першотравенським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. 23 січня 2017 року та 07 лютого 2019 року позивачем направлялись претензії кредитора до Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області. Завідуючою Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою Шкицькою Ю.А. листами від 07 лютого 2017 року за №448/01-16 та від 22 лютого 2019 року за №739/02-14 АТ КБ «ПриватБанк» повідомлено про те, що згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), спадкова справа після померлого [INFO] [PERSON] , була заведене 02 листопада 2016 року приватним нотаріусом Першотравенського міського нотаріального округу Баден А.Є. за №173/2016. 16 вересня 2019 року поштовим зв`язком банк направив лист - претензію [PERSON] про сплату заборгованості за кредитним договором б/н від 14 листопада 2006 року в розмірі 11696,31 грн. 27 травня 2020 року ухвалою суду з Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області була витребувана спадкова справа після померлого [INFO] [PERSON] , відповідно до якої, спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі заяви [PERSON] , датованої 02 листопада 2016 року, в якій остання відмовилась від прийняття спадщини за законом після смерті свого батька [PERSON] , на користь спадкоємиці першої черги - дружини спадкодавця [PERSON] , [INFO] . Також у спадковій справі є дві претензії АТ КБ «Приватбанк». Відповідно до листа в.о. нотаріуса Павлоградської філії державного нотаріального архіву у Дніпропетровській області Шкицької Ю.А. від 08 жовтня 2021 року №34/01-21, свідоцтв про право на спадщину після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , ні за законом, ні за заповітом нотаріусами не видавалось. Відповідно до статті 1054 ЦК України (у редакції, чинній на момент відкриття спадщини) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно статті 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Відповідно до положень статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. До спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Отже, відповідачі як спадкоємці померлого позичальника, прийнявши спадщину, у силу ст. ст. 1281, 1282 ЦК України зобов`язані у межах прийнятої спадщини задовольнити вимоги кредитора. Виходячи із суті спору, який полягає у необхідності погашення заборгованості померлого позичальника за кредитним договором за наявності особи, яка прийняла спадщину після його смерті, та принципу доведеності цих обставин, позивач мав надати докази на підтвердження обсягу успадкованого майна та його вартості. Відповідно до ч.2 ст.214 ЦПК України головуючий відповідно до завдання цивільного судочинства керує ходом судового засідання, забезпечує додержання послідовності і порядку вчинення процесуальних дій, здійснення учасниками судового процесу їх процесуальних прав і виконання ними обов`язків, спрямовує судовий розгляд на забезпечення повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, усуваючи із судового розгляду все, що не має істотного значення для вирішення справи. Згідно ст.84 ЦПК України у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Разом із тим, в матеріалах справи відсутні докази обсягу вартості спадкового майна або клопотання позивача про їх витребування. Цивільним процесуальним Кодексом України не передбачене самостійного витребування доказів з ініціативи суду. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Таким чином, диспозитивність цивільного судочинства унеможливлює витребування доказів за ініціативою суду, а позивач своїми правами щодо предмета спору, в тому числі щодо витребування доказів не скористався. В оцінці поведінки та способу ведення справ банком Верховним Судом враховується те, що він є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними у цій сфері, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах. Враховуючи, що предметом спору у цій справі є вимоги кредитора до спадкоємця про стягнення заборгованості за кредитним договором, АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язано було довести ті обставини, на які воно посилалося як на підставу своїх вимог, тобто подати суду докази наявності у спадкодавця майна та його вартості, кола спадкоємців, які прийняли спадщину, а у випадку неможливості надати такі докази - заявити клопотання про їх витребування, однак з дотриманням правил та процедур, встановлених ЦПК України. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №306/486/17 провадження №61-34520св18. Таким чином, диспозитивність цивільного судочинства унеможливлює витребування доказів за ініціативою суду, а позивач своїми правами щодо предмета спору, у тому числі щодо витребування доказів, не скористався. Щодо пропуску строку позовної давності, про який заявлено відповідачем у справі, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.256 ЦПК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч.1 ст.257 ЦПК України). Оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 та 1282 ЦК України. Тобто, стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою. Вищевказаної правової позиції дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 522/407/15. Враховуючи вищевикладене та те, що позивач звернувся до нотаріальної контори з претензією до спадкоємців померлого [PERSON] 23 січня 2017 року, тобто до спливу 6 місяців із дня смерті спадкодавця, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для застосування строків позовної давності про які заявлено відповідачем. Також, відсутні підстави для стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором б/н від 14 листопада 2006 року, оскільки вона не є спадкоємцем після смерті [PERSON] , так як нею було подано до нотаріуса заяву про відмову від прийняття спадщини на користь дружини померлого [PERSON] , спадщину не приймала, крім того, позивачем, не зважаючи на відкритість державних реєстрів нерухомого майна, не надано доказів щодо наявності спадкової маси, її вартості після смерті боржника [PERSON] , у зв`язку з чим у задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed