Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-12 00:00:00

В березні 2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів та просила виселити [PERSON], [INFO], [PERSON] та їх малолітніх дітей [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO], з будинку [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Визнати [PERSON], [INFO], [PERSON] та їх малолітніх дітей [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування жилим приміщенням в будинку [ADDRESS]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідача [PERSON] вона зареєструвала в належному їй на праві власності житловому приміщенні в будинку [ADDRESS] у 2007 році, оскільки [PERSON] звернувся до неї з проханням зареєструвати його, у зв'язку з необхідністю наявності реєстрації в м. Києві для вигідного працевлаштування. Позивач є власником 19/50 частин приватного будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку № 181 від 07.11.2003 р. Про те, що [PERSON] проживатиме у вказаному приміщенні між ним і позивачем жодних домовленостей не було і позивач не дозволяла йому фактично проживати в належному їй житлі. У 2011 році [PERSON] самовільно фактично заселився в належне позивачу житлове приміщення в будинку [ADDRESS] разом з дружиною [PERSON] та їх малолітніми дітьми [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] Малолітніх доньок [PERSON] та [PERSON] відповідач зареєстрував у вказаному помешканні без згоди та відома власниці житла [PERSON] Протягом 2012-2016 рр. відповідачі перешкоджають позивачу користуватись належним їй на праві власності житлом, не надають доступу до помешкання, використовують для власного проживання, виселятись відмовляються. З урахуванням викладеного просила позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні 13.07.2016 року самовільно залишив зал судового засідання після надання пояснень представником позивача. Враховуючи те, що представник відповідача [PERSON] не надав пояснення суду з приводу пред'явленого позову, проте, судом досліджені всі матеріали справи та докази і заперечення сторін, підстави, передбачені ст. 169 ЦПК України для відкладення розгляду справи та оголошення перерви в ній відсутні, суд вважає за можливе закінчити розгляд справи у його відсутність. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], які діють в своїх інтересах та інтересах малолітніх [PERSON] і [PERSON] в судове засідання не з'явились, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомили. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки в судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. На підставі викладеного, суд вважає неявку відповідачів неповажною, у зв'язку з чим приходить до висновку про розгляд справи без їх участі. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 19/50 частин будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку № 181 від 07 листопада 2003 року (а.с. 5-6). У вказаному приміщенні позивач зареєстрована з 12 березня 2005 року, що підтверджується довідкою форми №3, виданої ЖЕД №905 10.02.2016 року за №943 (а.с. 7). Відповідач [PERSON] зареєстрований у вказаному житловому приміщенні з 10 липня 2007 року, малолітня дитина [PERSON] зареєстрована у вказаному помешканні з 31 травня 2012 року, малолітня дитина [PERSON] зареєстрована з 15 листопада 2012 року (а.с. 7). Відповідач [PERSON] за вказаною адресою не зареєстрована, однак проживає фактично без реєстрації. З пояснень представника позивача вбачається, що жодних домовленостей між позивачем та відповідачами щодо їх проживання в належному їй на праві власності помешканні не існує. Зазначене підтверджується рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 05.03.2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.11.2015 року, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності та поділ майна було відмовлено. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Представник відповідача також не спростував в судовому засіданні вказану інформацію та не надав суду жодних доказів існування між сторонами будь-яких домовленостей щодо проживання відповідачів в помешканні позивача. Таким чином, судом достовірно встановлено, що 19/50 частини будинку [ADDRESS] належать позивачу на праві власності, відповідачі жодних прав на вказане житлове приміщення не мають і дозволу на проживання у вказаному приміщенні відповідачам позивач не надавала. Також встановлено, що протягом тривалого часу відповідачі чинять перешкоди позивачу у користування належним їй на праві власності приміщенням та проживають в ньому неправомірно, що підтверджується рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 17.05.2012 року, яким було виселено [PERSON] з будинку [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Рішення набрало законної сили. Зазначеним рішенням встановлено, що відповідач [PERSON] незаконно була вселена та безпідставно проживає в спірному житловому приміщенні. Також встановлено, що після реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON], остання без відома та дозволу власника спірного житла [PERSON] поселилася в спірному будинку. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва. Згідно з ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно з ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою). Згідно зі ст. 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно зі ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Таким чином, судом достовірно встановлено, що відповідачі, проживаючи в помешканні за адресою: [ADDRESS], без дозволу та згоди власника житла - [PERSON], порушують її права як власника на володіння, користування та розпорядження належним їй нерухомим майном. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Відповідно до ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що перешкоди, які чиняться відповідачами позивачу у володінні, користуванні та розпорядженні належним їй житлом за адресою: [ADDRESS], можуть бути усунуті шляхом виселення відповідачів із займаного помешкання. Крім того, враховуючи той факт, що позивач не надавала дозволу та своєї згоди на проживання відповідачів у належному їй помешканні, не надавала дозволу на реєстрацію малолітніх дітей у її помешканні, а також те, що відповідачі підлягають виселенню з будинку [ADDRESS], суд приходить до висновку, що відповідачі: [PERSON], та малолітні [PERSON] та [PERSON] мають бути визнані такими, що втратили право на користування жилим приміщенням в будинку [ADDRESS]. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача суми судового збору 1102,40 в рівних частинах.

Outcome: approved