Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-15 00:00:00

В березні 2019 року [PERSON] звернувся до Овруцького районного суду Житомирської області з позовною заявою, в якій заявив вимогу визнати факт укладення 08 лютого 2010 року з [PERSON] договору про припинення права на аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в зв`язку з передачею відповідачу права власності на нерухоме майно, а саме частину квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . В червні 2019 року справу передано за підсудністю на розгляд Красноармійського міськрайонного суду Донецької області. Відповідно до ст. 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Зі змісту позовної заяви вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 03.11.2004 року по 29.10.2009 року, є батьками неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Після розлучення неповнолітня дитина сторін проживає з [PERSON] , [PERSON] має аліментні зобов`язання з утримання доньки. Між сторонами в судовому порядку вирішувалося питання про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів. За переконанням [PERSON] право на отримання [PERSON] аліментів припинилося, оскільки позивач відмовився від частки у спільно нажитому в період шлюбу з відповідачем майні. 5 лютого 2010 року [PERSON] в спосіб написання розписки відмовилася від аліментів та будь-яких інших матеріальних і фінансових обов`язків взамін надання [PERSON] згоди на відчуження належної на праві спільної сумісної власності квартири [ADDRESS] . Вказаним нерухомим майном відповідач, за відповідною згодою позивача, розпорядилася на власний розсуд (уклала договір дарування на користь батька [PERSON] ). Разом з тим, досягнуту домовленість відповідачем [PERSON] порушено та в квітні 2010 року остання звернулася до суду про стягнення з [PERSON] аліментів. За позицією позивача, передача колишній дружині права розпоряджатися придбаним у шлюбі нерухомим майном підтверджує його намір забезпечити матеріальні умови для належного виховання, духовного та фізичного розвитку неповнолітньої доньки. [PERSON] вважає, що фактично виконав умови, визначені статтею 190 СК України щодо укладення договору про припинення права на аліменти для дитини, тому в порядку ст. 15 ЦК України звернувся за судових захистом своїх інтересів. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження, що узгоджується з ч. 4 ст. 19, п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України. Позивач [PERSON] , представник позивача адвокат Налапій В.В. в судове засідання не з`явилися, в порядку п. 3 ч. 1 ст. 43, ст. 60, ч. 3 ст. 211 ЦПК України, надіслано на адресу суду письмове клопотання про розгляд справи в їх відсутність, при чому позовні вимоги підтримані, інших доказів на обґрунтування заявлених вимог сторона позивач не надає, будь-яких клопотань та заяв не заявляє. Відповідачем [PERSON] на позовну заяву подано, в порядку ст. 191 ЦПК України, відзив з викладенням позиції невизнання заявлених [PERSON] вимог як безпідставних та необґрунтованих (а.с. 56-58). Так, відповідачем зазначено, що в період перебування в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] ними дійсно було придбано квартиру [ADDRESS] . Після розлучення позивач надав нотаріальну згоду на відчуження належної йому 1/2 частки нерухомого майна, яку [PERSON] подарувала на підставі відповідного договору батькові [PERSON] , оскільки саме ним і було надано матеріальну допомогу на придбання квартири. Відповідач наголошує, що згода позивача на дарування квартири стосується виключно розпорядження та добровільного поділу спільного майна подружжя. Не оспорюючи факту написання власноруч 05.02.2010 року розписки про відмову від аліментів та відсутності матеріальних і фінансових претензій (вимог) до [PERSON] , - відповідач, в контексті спірних відносин, вважає розписку нікчемною та такою, що не створює юридичних наслідків. Розписка, в розумінні ст. 190 СК України, не може бути розцінена як договір про припинення права на аліменти для дитини, жодних дозволів органу опіки та піклування на укладення угоди про звільнення [PERSON] від обов`язку матеріального утримання доньки не було надано. Також, [PERSON] . акцентовано увагу суду, що сімейно-правова сутність договору припинення права на аліменти безпосередньо має бути направлена на передачу у власність дитини нерухомого майна, разом з тим неповнолітньою донькою не набуто частку квартири, як зазначає в позові [PERSON] Відповідач, посилаючись у відзиві на ст. ст. 202, 203 ЦК України (в частині положення, що зміст правочину має відповідати волевиявленню учасника, та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені), ст. 215 ЦК України (в частині положення, що визнання недійсним нікчемного правочину не вимагається), ст. ст. 219, 220 ЦК України (в частині положення, що у разі недодержання вимоги про нотаріальне посвідчення правочину такий правочин є нікчемним) ст. 224 ЦК України (в частині положення, що правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування є нікчемним), - ґрунтує позицію захисту, що розписка від 05.10.2010 року складена без додержання вимог закону, не відповідає інтересам дитини, тому підстави для задоволення вимог [PERSON] відсутні. При цьому, [PERSON] зазначає, що під час розгляду справи про стягнення з [PERSON] неустойки за прострочення сплати аліментів, - апеляційним судом Житомирської області надано оцінку розписці як предмету дослідження. [PERSON] вважає, що [PERSON] , пред`являючи розглядуваний позов, - насправді переслідує мету звільнитися від боргів, які утворено через несплату аліментів та присудженої суми пені, при цьому ігнорує справжню потребу в наданні матеріальної допомоги доньці, яка хворіє на ідіопатичну тромбоцитопенічну пурпуру, та проходить курси лікування в лікарнях міста Донецька (відділення онкогематології для дітей), Національній дитячій лікарні «Охматдит», Київській дитячій лікарні № 1 (копії медичних документів - а. с. 70 - 75). Окремо, відповідачем, в порядку ч. 3 ст. 211 ЦПК України, подано заяву про розгляд справи в її відсутність. Суд, дослідивши матеріали справи, належно з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, оцінки їх доводів і наданих ними доказів, - приходить до наступних висновків. Матеріалами справи встановлено такі факти та відповідні правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 03.11.2004 року, є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] (а.с. 80). Шлюб сторін розірвано 29.10.2009 року (а.с. 79). Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21.06.2010 року з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частки усіх видів доходів, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08.04.2010 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 82 - 83). На примусове виконання рішення суду видано виконавчий лист (а.с. 76). Згідно довідок про доходи - розмір утримуваних з [PERSON] аліментів за період: - з червня 2016 року по грудень 2016 року - 2080,60 гривень (а.с. 14); - з січня 2017 року по вересень 2017 року - 6501,75 гривень (а.с. 15); - з січня 2018 року по червень 2018 року - 9084,00 гривень (а.с. 13). Згідно довідки-розрахунок № 21013, виданої 10.09.2018 року Овруцьким районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області заборгованість зі сплати аліментів [PERSON] на користь [PERSON] за виконавчим листом № 2-2369/10, виданим 21.06.2010 року Красноармійським міськрайонним судом Донецької області станом на серпень 2018 року складає 50652,73 гривень (а.с. 64-66). Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 02.02.2015 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в сумі 20 000,00 гривень (а.с. 67 - 69). Згідно листа Овруцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Житомирській області № 21343 від 12.09.2018 року - з 24.11.2015 року на виконанні у відділі перебував виконавчий лист № 286/6567/14-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 19.10.2010 року по 01.12.2014 року в сумі 20000,00 гривень; 28.08.2018 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення суду (а.с. 16). Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 30.01.2019 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання дитини в сумі 11284,96 гривень (а.с. 62-63). Позивач [PERSON] особисто наголошуючи, що правомірність судового рішення про стягнення аліментів не підлягає сумніву (абз. 6 розділу позову «обґрунтування позовних вимог»), - звернувся до суду з вимогою про визнання факту укладення договору про припинення права на аліменти у зв`язку із передачею права на майно. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів Суд надає оцінку викладених [PERSON] обґрунтувань позовної заяви з позиції слушності аргументів, належності і достатності доказів та приписів норм права, що підлягають застосуванню до спірних відносин сторін. За позицією [PERSON] наявні об`єктивні обставини для звільнення від обов`язку утримувати неповнолітню доньку з підстави досягнення з [PERSON] домовленості про відмову позивача на користь відповідача від частки нерухомого майна в рахунок сплати аліментів. Врегулювання спірних відносин [PERSON] заявляє з посиланням на положення ст. 190 СК України. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках З матеріалів справи вбачається, що 05 лютого 2010 року [PERSON] написано розписку, зміст якої зведено до того, що відповідач не має до [PERSON] жодних матеріальних і фінансових претензій (проблем), відмовляється від аліментів (а.с. 11). 08 лютого 2010 року [PERSON] надано нотаріально посвідчену згоду на укладання [PERSON] договору про дарування квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; нерухоме майно, що відчужується є обєктом спільної сумісної власності, придбане в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі (а.с. 12). Зазначені дві обставини - написання розписки [PERSON] про відсутність матеріальних претензій і відмову від аліментів та згода [PERSON] на самостійне розпорядження спільно нажитим в шлюбі майном, - направлені, відповідно до змісту позовної заяви, на утворення договірних відносин припинення права на аліменти. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч. 1 ст. 190 СК України той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Правовою нормою вказаної статті СК України, з урахуванням загальних засад сімейних відносин та можливості регулювання їх за домовленістю сторін, - чітко визначено умови (порядок, правила) припинення права на аліменти на утримання дитини у зв`язку із набуттям права власності на нерухоме майно. По-перше, укласти зазначений договір батьки дитини вправі лише з дозволу органу опіки та піклування, що буде стосуватися як доцільності укладення договору, так і всього його змісту та конкретних умов. По-друге, до форми договору ставляться вимоги про укладення у письмовій формі з обов`язковим нотаріальним посвідченням. Суд акцентує увагу, що питання нотаріального посвідчення договору про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно чітко врегульовано нормами абз. 2 ч. 1 ст. 190 СК України, статей 41-55 Закону України «Про нотаріат», статей 67, 203-205, 208-210, 224, 377 ЦК України, глав 1-16 розділу І, глав 1, 2, 5 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затвердж. наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5). За переконанням суду, під час розгляду справи стороною позивача поза розумним сумнівом не доведено, що між сторонами мала місце домовленість про укладення договору припинення права на аліменти на дитину у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно. Так, зі змісту згоди, наданої 08.02.2010 року [PERSON] на укладання [PERSON] договору про дарування квартири [ADDRESS] вбачається, що позивач по справі не заперечував саме проти відчуження об`єкту нерухомого майна на користь [PERSON] (а.с. 12). Жодних умовних застережень щодо надання позивачем згоди відповідачу розпоряджатися об`єктом спільного нерухомого майна подружжя в спосіб реєстрації права власності на квартиру на ім`я неповнолітньої дитини, передачі квартири в рахунок аліментів на утримання доньки - в зазначеній згоді не передбачено. Також в розписці, написаній 05.02.2010 року [PERSON] не передбачено причино-наслідкового зв`язку між відмовою останньої від права на отримання аліментів на утримання неповнолітньої доньки та передачею [PERSON] права власності на нерухоме майно. Більш того, характер спору та вищезазначені правові норми, якими врегульовані правовідносини сторін, - свідчить, що розписка про відсутність у відповідача матеріальних, фінансових претензій до позивача з окремим зазначенням про відмову від аліментів, - не може підтверджувати факт укладення договору про припинення чи звільнення від обов`язку утримувати неповнолітню доньку. Будь-яким домовленостям між батьками про припинення права на аліменти має передувати отримання відповідного дозволу органу опіки та піклування. Згідно ч. 1, 2 ст. 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу) є нікчемним. Розглядаючи справу по суті, - суд враховує, що розписка, написана 05.02.2010 року [PERSON] була предметом дослідження в судових провадженнях, порушених за позовами відповідача до [PERSON] про стягнення аліментів та неустойки (пені) за несвоєчасну сплату коштів на утримання дитини. Так, в рішенні Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21.06.2010 року по справі № 2-2369/10 судом викладено мотиви, за яких відхиллено твердження [PERSON] про відмову [PERSON] від аліментів, - а саме зазначено, що розписка не є згодою про порядок сплати аліментів, нотаріально не посвідчена, має відношення до згоди сторін на розділ спільного майна подружжя (а.с. 82 - 83). В рішенні Апеляційного суду Житомирської області від 02.02.2015 року по справі № 286/6567/14-ц - згоду [PERSON] щодо безплатного відчуження спільно нажитого майна (квартири [ADDRESS] ) [PERSON] на власний розсуд враховано як підставу для зменшення розміру нейстойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з 2010 року по 2014 року з 86133,13 гривень до 20000,00 гривень (а.с. 67 - 69). Вказане, з урахуванням ч. 4 ст. 82 ЦПК України, може свідчити, що, як час встановлення [PERSON] аліментних обов`язків щодо утримання неповнолітньої дитини (в 2010 році), так й на момент притягнення останнього до фінансової відповідальності за несвоєчасність сплати аліментів (в 2015 році) - позивачем обирався спосіб захисту проти вимог [PERSON] шляхом посилання на розписку відповідача про відмову від аліментів в рахунок набуття права власності на нерухоме майно при поділі сумісно придбаної сторонами в шлюбі квартири, - що судами було відхиллено. При перевірці (наявності / відсутності) законних підстав для задоволення позову [PERSON] , - судом також враховано, що згідно ч. 2 ст. 190 СК України набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживала, на праві спільної часткової власності на це майно. Разом з тим, згідно договору дарування, нотаріально посвідченого 01.03.2010 року, - [PERSON] передала (подарувала) безоплатно у власність [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с. 77 - 78). Згідно інформаційної довідки № 171711891, сформованої 26.06.2019 року Центром надання адміністративних послуг м. Покровськ Донецької області - відомості про права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта - неповнолітньої [PERSON] , [INFO] - відсутні (а.с. 81). Згідно довідки Асоціації об`єднань співвласників багатоквартирних будинків «Молодіжна м. Родинське» № 146 від 26.06.2019 року - відповідач [PERSON] разом з донькою [PERSON] , 2005 року народження, сином [PERSON] , 2012 року народження мешкають в квартирі [ADDRESS] (а.с. 61). За таких обставин, недоведеним є посилання [PERSON] в позовній заяві, що добровільна передача [PERSON] права на відчуження належної йому частки квартири відповідала такому реальному волевиявленню як створення матеріальних умов для належного рівня життя та виховання неповнолітньої дитини. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що жодна з умов (обставин), чітко визначених ст. 190 СК України в сукупності з загальними положеннями ст. 203, п. 4 ч. 1 ст. 208, ч. 1 ст. 224 ЦПК України, за яких договір про припинення права на аліменти може бути визнаним укладеним, а саме отримання дозволу органу опіки та піклування, оформлення угоди в письмовій формі, ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення, передача нерухомого майна у власність дитини, - не підтверджено під час розгляду справи. За таких обставин, суд ухвалює рішення про відмову в позові. Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1, ч. 2, ч. 8 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] при пред`явлені позовної заяви сплатила в дохід місцевого бюджету судовий збір в сумі 768,40 гривень (квитанція - а.с. 1). Підстави для присудження відшкодування таких судових витрат позивачу - відсутні, оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю. На підставі вищевикладеного, ст. 190 СК України, ст. ст. 203, 205, 208, 209, 224 ЦК України,

Outcome: dismissed