Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

В березня місці 2020 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що 18.02.2015 року між ним, та [PERSON] зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Бериславського районного суд Херсонської області від 17.08.2016 року шлюб розірвано, після шлюбу донька залишилася проживати разом з матір`ю. З липня місця 2019 року донька проживає разом з ним у м.Херсоні. До теперішнього часу він та відповідач не дійшли згоди щодо місця проживання доньки. Він не згоден із тим, щоб їхня дитина проживала із відповідачем, наполягає на визначені місця проживання дитини разом із ним, її батьком. На даний час Відповідач проживає та працює у м.Києві, можливість доглядати та забезпечувати їхню доньку у неї на даний час відсутня. Він повністю опікується інтересами і потребами дитини, піклується про неї, займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям доньки. Зазначає, що повністю віддає дитині свою любов і турботу, велику увагу приділяє розвитку дитини. Донька відвідує дитячий садок у який саме він її відводе та забирає, сплачує за харчування, тобто бере участь у виховному процесі. За місцем проживання дитини створені необхідні умови для фізичного та духовного розвитку, облаштоване місце відпочинку, іграшки для дозвілля. На даний час він матеріально утримує дитину, забезпечує її всім необхідним, у тому числі харчуванням, одягом, організацією дозвілля, лікування тощо. В зв`язку з чим, позивач просить суд визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком, [PERSON] . Ухвалою суду від 16.03.2020 року було відкрито провадження у вказаній справі із призначенням підготовчого судового засідання та викликом сторін. В підготовче засідання позивач не з`явився, заявою просив розглянути справу за його відсутності, на позовних вимогах наполягав. Відповідач в підготовче засідання не з`явилася, заявою просила розглянути справу за її відсутності, проти задоволення позову не заперечує, дає згоду на проживання доньки [PERSON] з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Представник органу опіки та піклування Бериславської РДА в підготовче засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечувала проти задоволення позову. Представник органу опіки та піклування Виконавчого комітету Дніпровської районної ради у м.Херсоні в судове засідання не з`явився, надали до суду акт обстеження умов проживання [PERSON] від 27.05.2020 року за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч. 3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні ним правовідносини. Так, з матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 30.04.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Суворовського районного управління юстиції у м.Херсоні. Рішенням Бериславського районного суду Херсонської області від 17.08.2016 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , розірвано. Відповідно до акту обстеження умов проживання [PERSON] №799/07-16 від 27.05.2020 року, спеціалістами органу опіки та піклування проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , згідно якого житло розміщене на 5 поверсі 5 поверхневого будинку, складається з 2-х кімнат та коридору, кухні, санітарної кімнати. На момент відвідування в помешканні чисто, в наявності всі необхідні меблі та побутова техніка. Для дитини є окрема кімната в якій є ліжко, шафа для одягу. Іграшки в наявності, дитина мешкає в одній кімнаті з батьком. Зі слів батька дитина проживає разом з ним, але на момент відвідування її не було, оскільки перебувала у матері у м.Берислав. Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до положень статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно з ч. 1, 2 і ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно ч.1 ст.160 , ч.1 ст.161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959р., зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч. 1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи вищевикладене, та те, що на даний час дитина проживає разом з батьком, мати не заперечує, батьки досягли порозуміння у питаннях виховання дитини, за місцем проживання дитини створені всі умови для її проживання, навчання, фізичного та духовного розвитку, суд вважає доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини з батьком, у зв`язку із чим позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved