Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-08 00:00:00

В березні 2018р. Орган опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, який діє в інтересах малолітньої дитини [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним позовом (а.с.1-5 т.1) до відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, Київська місцева прокуратура № 10, в якому просив суд: - відібрати малолітню [PERSON] , [INFO] від відповідачів без позбавлення останніх батьківських прав; - призначити стягнення аліментів з відповідачів для утримання дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі ј частини, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину в місяць, починаючи з часу подання позову та до досягнення дитиною повноліття. Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що у зв`язку з надходженням від відповідачів на адресу третьої особи Служби у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації письмових звернень, листів від цієї третьої особи до Органу опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Шевченківського УП ГУНП у м. Києві; письмових пояснень матері дитини щодо фактів здійснення на малолітню психологічного тиску з боку батька, тілесних ушкоджень з боку матері, з метою встановлення психоемоційного стану та в зв`язку з напруженою обстановкою, яка сталась в родині, а також з безпосередньою загрозою для життя та здоров`я дитини, 16 березня 2018р. на підставі розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації № 138 були вжиті невідкладні заходи, а саме: малолітню [PERSON] було відібрано від батьків - відповідачів по справі та влаштовано до дитячої клінічної лікарні № 8 Шевченківського району м. Києва, з метою проведення обстеження фізичного та психологічного стану дитини. Під час обстеження житлово-побутових умов проживання родини, батько поводив себе агресивно та відмовлявся від будь-яких пояснень, вимогу працівників з`явитись до Служби у справах дітей проігнорував. На думку Органу опіки та піклування, оскільки неодноразово були зафіксовані факти недбалого ставлення батьків (відповідачів) до дитини та реальну загрозу її життю та здоров`ю, за таких обставин, у відповідності до вимог ч.2 ст.170 СК України, він вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом, в інтересах дитини. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 07 травня 2018р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено справу в підготовче судове засідання. 18 липня 2018р. на адресу суду надійшов відзив на позов від відповідачки [PERSON] (а.с. 50-61 т. 1), в якому сторона відповідача проти позову заперечила, зазначаючи, що конфліктна ситуація, пов`язана з розірванням шлюбу, який було укладено між відповідачами, не є підставою для відібрання малолітньої дитини, яка потребує батьківської турботи. Також сторона відповідача зазначала, що ні Орган опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, ні третя особа Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації не вживали заходів щодо поліпшення стосунків в родині, а не відбирати дитину від батьків. Крім того, на думку відповідачки причиною відібрання дитини є численні звернення відповідача до компетентних органів щодо постійного тиску на дитину та заподіяння дитині тілесних ушкоджень зі сторони матері. 31 жовтня 2018р. третьою особою Службою у справах дітей було подано до суду Висновок Органу опіки та піклування від 23 серпня 2018р. № 109/05/40-7880 (а.с. 111-114 т.1). 08 листопада 2018р. на адресу суду надійшов відзив на позов від відповідача [PERSON] , а також відповідачем було подано клопотання про поновлення процесуального строку на подання відповідної заяви по суті. У відзиві на позов, відповідач проти позову заперечив, зазначаючи, що у нього з донькою мають місце дружні відносини, але у зв`язку з процедурою розірвання шлюбу, в судовому порядку, відповідачкою почали вчинятися дії, щодо налаштування доньки проти батька, у зв`язку з чим в родині почали виникати додаткові конфлікти, при цьому як відомо відповідачу, відповідачкою було неодноразово заподіяно дитині тілесні ушкодження, у зв`язку, з чим він вимушений був звертатись до компетентних органів, в тому числі і правоохоронних, з цього приводу. Після фактичного відібрання дитини і поміщення її до спеціального закладу він жодного разу не пропустив днів, в які може бачитись з дитиною, і намагається на теперішній час повернути дитину в родину. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 лютого 2019р. закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представники Органу опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Служби у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації позов підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених у позові, просили суд позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник проти позову заперечили, з підстав, наведених у відзиві на позов. На стадії судових дебатів відповідачка при вирішенні спору зазначала, що покладається на розсуд суду. Відповідач [PERSON] проти позову заперечив, з підстав наведених у відзиві на позов, зазначаючи, що протягом всього часу життя спільної доньки сторін ним ніколи не було заподіяно шкоди дитині. Опитана в судовому засіданні малолітня дитина відповідачів [PERSON] , [INFO] , суду пояснила, що дуже бажає повернутись до сім`ї, любить своїх батьків, проте бажає проживати разом з батьком, який до неї ставиться добре. Коли родина проживала разом, були випадки, що мама заподіювала їй тілесні ушкодження. Під час перевірки, мама зазначала, що ушкодження заподіяні з необережності, проте дитина вважає навпаки, при цьому батько ніколи не заподіював їй тілесних ушкоджень, і їй більш комфортно проживати саме з ним. Він постійно відвідує її у закладі, в якому вона тимчасово перебуває, більше разів ніж мама. Решта учасників процесу в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, поважності причин неявки не повідомили. Суд, заслухавши пояснення сторін, третьої особи Служби у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] є відповідачі: [PERSON] , [PERSON] Судом встановлено, що розпорядженням Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації №138 від 16 березня 2018р. «Про відібрання малолітньої [PERSON] , [INFO] », у зв`язку з безпосередньою загрозою для життя та здоров`я дитини Службі у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державній адміністрації спільно з сектором ювенальної превенції Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві та управлінням охорони здоров`я Шевченківського районної в м. Києві державної адміністрації доручено здійснити заходи щодо негайного відібрання малолітньої [PERSON] , [INFO] від батька [PERSON] та матері [PERSON] та влаштувати її до дитячого медичного закладу з метою виявлення або спростування психоемоційних розладів та фактів вчинення насильства відносно малолітньої. З матеріалів справи вбачається, що з 13 квітня 2018р. малолітня донька відповідачів перебуває в Центрі соціально - психологічної реабілітації дітей № 1. За приписами ст. 170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 16 Постанові № 3 від 30 березня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В судовому засіданні представник позивача зазначала, що головною причиною, яка послугувала для фактичного відібрання дитини була заява відповідачки (а.с. 124 т. 1), в якій відповідачка зазначала, що життю та здоров`ю дитини загрожує небезпека, та дитина потребує негайного психологічного обстеження, оскільки дитина перебуває під негативним впливом батька. Разом з тим, як встановлено судом, а також, як повідомлено додатково самою дитиною при опитуванні її в судовому засіданні, у відсутність батьків, остання повідомила, що батько їй ніколи не спричиняв тілесні ушкодження, але навпаки саме матір`ю їй були заподіяні тілесні ушкодження, яка повідомляла, що заподіяла їх з необережності. Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача, в особі Органу опіки та піклування не було надано суду належних і допустимих доказів на існування загрози життю та здоров`ю дитини. Поданими доказами по справі у зв`язку з цим є акти обстеження житлово-побутових умов сім`ї, не свідчать про загрозу життю і здоров`ю дитини. У висновку Органу опіки та піклування від 23 серпня 2018р. № 109/05/40-7880, зазначено, що у зв`язку з відмовою батька дитини - відповідача [PERSON] від проходження психологічного обстеження дитини; кардинально різні життєві позиції батьків в питанні вихованні дитини, навчанні та їх участі в житті дитини; виявлення низького рівня батьківського потенціалу та батьківської компетентності у відповідачів, їм рекомендовано пройти тренінг - курс навчання в Київському міському центрі соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, а дитині продовжити психологічну реабілітацію в ЦСПР № 1, з метою налагодження позитивних взаємовідносин з матір`ю за допомогою психолога та розвитку у дитини комунікативних умінь та навичок, у зв`язку з чим Орган опіки та піклування вважає за доцільне відібрати малолітню дитину від відповідачів. Положеннями ст. 81 ЦПК України встановлено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні відповідачі зазначали, що вони пройшли рекомендований їм курс навчання, і відсутні правові підстави для неповернення дитини батькам. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, згідно до положень ст. 7 СК України. Статтею 9 Конвенції про права дитини (в редакції, зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН 21 грудня 1995р.), визначено, що Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з ст. 155 цього Кодексу, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» - Конвенція є частиною національного законодавства України, а судова практика ЄСПЛ визнається джерелом права. Так ЄСПЛ, у справі «Савіни проти України» (заява №39948/06), рішення від 18 грудня 2008р. (набуло статусу остаточного від 18 березня 2009р.), п.п. 47-52, зазначав, що Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, № 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві» (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві», Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи 9 «Кутцнер проти Німеччини» (Kutzner v. Germany), № 46544/99, п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та «Зоммерфельд проти Німеччини» (Sommerfeld v. Germany), [GC], № 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII). Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу «Ньяоре проти Франції» (Gnahore v. France), № 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» (Scozzari & Giunta v. Italy), [GC], №№ 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). 50. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу «Хазе проти Німеччини» (Haase v. Germany), № 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (див. справи «Валлова і Валла проти Чеської Республіки» (Wallova and Walla v. the Czech Republic), № 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006р.; і «Гавелка та інші проти Чеської Республіки» (Havelka and Others v. the Czech Republic), № 23499/06, п. 57, від 21 червня 2007р.). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу «К. А. проти Фінляндії» (K. A. v. Finland), № 27751/95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу «Мозер проти Австрії» (Moser v. Austria), № 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006р. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звзяок доказів у їх сукупності, беручи до уваги, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя, відсутність доказів, які підтверджують факт реальної небезпеки, що загрожує життю та здоров`ю дитини, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про відібрання малолітньої [PERSON] , [INFO] від її батьків - відповідачів без позбавлення останніх батьківських прав. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог про відібрання малолітньої дитини від батьків без позбавлення останніх батьківських прав, суд не вбачає і правових підстав для задоволення вимог про стягнення аліментів з відповідачів для утримання їх дитини.

Outcome: dismissed