Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-07 00:00:00

Бердянський міжрайонний прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави, де зазначив, що п.7.6 рішення Бердянської міської №6 від 25.02.2010р. «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам» затверджено проект відведення земельних ділянок та передано відповідачу [PERSON] у власність земельну ділянку площею 0,0679га, з присвоєнням поштової адреси: вул.Макарова 127-е. На підставі зазначеного рішення відповідачу [PERSON] видано Державний акт на право власності серії ЯК №858656 на зазначену земельну ділянку, кадастровий номер 2310400000:08:008:0228. Позивач вважає, що п.7.6 рішення Бердянської міської ради №6 від 25.02.2010р. підлягає скасуванню, державний акт на право приватної власності на земельну ділянку повинен бути визнаний недійсним, а земельна ділянка повернута законному власнику з наступних підстав. Згідно з положеннями ст.51 ЗК України спірна земельна ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення. Відповідно до ст.9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок вказаної категорії підлягають обовязковій державній експертизі землевпорядної документації. Зазначена вимога виконана не була, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки затверджено без проведення зазначеної експертизи. Крім того, у звязку з виявленими численними порушеннями вимог земельного і містобудівного законодавства позитивні висновки про погодження проекту землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] вищезазначеної земельної ділянки 01.06.2010р. та 22.03.2011р. були відкликані управлінням Держкомзему у м.Бердянську та управлінням архітектури та містобудування Бердянської міської ради відповідно. Крім того, відповідно до Генерального плану м. Бердянська, затвердженого рішенням Бердянської міської ради № 8 від 25.06.2009року, зазначені у рішенні території запроектовані для розміщення оздоровчих установ та установ відпочинку. Відповідно до п.3.39 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень» - будівництво нових дачних районів в межах міських населених пунктів не допускається. Перевіркою також встановлено, що станом на час прийняття Бердянською міською радою спірного рішення посадовими особами виконкому міськради не розроблена та відповідно Бердянською міською радою не затверджена передбачена Законом України «Про планування і забудову територій» містобудівна документація м. Бердянська, а саме відсутні детальні плани територій окремих районів міста, зокрема території Бердянської коси. Таким чином, за відсутності містобудівної документації м. Бердянська прийняття рішень щодо планування, забудови, проектування та будівництва об'єктів житлово-цивільного та виробничого призначення, впорядкування та благоустрою території Бердянської коси, неможливо. Також ст.ст.58,59,60 ЗК України, ст.ст.88,90 Водного кодексу України встановлюють розміри прибережних захисних смуг в залежності від виду водойми та прямо забороняють надання у приватну власність земельних ділянок водного фонду, до яких відносяться прибережні захисні смуги. Нормативні акти, які регулюють забудову населених пунктів та застосовуються у всіх випадках будівництва, також передбачають обмеження щодо забудови таких земельних ділянок. У звязку з цим прокурор в своєму позові просить визнати незаконним та скасувати п.7.6 рішення сімдесят девятої сесії Бердянської міської ради пятого скликання №6 від 25.02.2010р. «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам»; визнати недійсним державний акт на право власності серії ЯК №858656 на земельну ділянку площею 0,0679га, виданий на імя [PERSON] для індивідуального дачного будівництва по вул.Макарова 127-е у м.Бердянську; зобовязати [PERSON] повернути територіальній громаді м.Бердянська земельну ділянку вартістю 67866,05 грн., площею 0,0679 га, яка знаходиться по вул.Макарова 127-е у м.Бердянську Запорізької області, кадастровий номер 2310400000:08:008:0228, межі якої визначені в державному акті на право власності на землю серії ЯК №858656, виданому [PERSON]. В судовому засіданні прокурор Святенький М.Г. позовні вимоги підтримав, дав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] до судового засідання двічі не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. В судовому засіданні представник відповідача - Бердянської міської ради - [PERSON] позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування рішення Бердянської міської ради не визнав та пояснив, що на час винесення спірного рішення у відповідача не було жодної підстави для відмови [PERSON] у затвердженні проекту відведення спірної земельної ділянки та передачі її у власність, тому спірне рішення відповідач вважає єдиним можливим законним рішенням на час його прийняття. Просив в задоволенні позову в цій частині відмовити, вирішення позову в іншій частині віддав на розсуд суду. Заслухавши пояснення вказаних учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи, суд доходить висновку про необхідність задоволення позову на підставі наступного. Суд вважає встановленим та доведеним наданими до суду доказами, що п.7.6 рішення Бердянської міської №6 від 25.02.2010р. «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам» затверджено проект відведення земельних ділянок та передано відповідачу [PERSON] у власність земельну ділянку площею 0,0679га, з присвоєнням поштової адреси: вул.Макарова 127-е. На підставі зазначеного рішення відповідачу [PERSON] видано Державний акт на право власності серії ЯК №858656 на зазначену земельну ділянку, кадастровий номер 2310400000:08:008:0228. Відповідно до положень ст. 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Статтями 2, 19 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об'єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України. Відповідно до ст. 19 Конституції України, посадові особи органів державної влади зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Так, згідно з положеннями ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, крім інших, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом. Відповідно до положень ст. 58 ЗК України до земель водного фонду належать землі, зайняті в тому числі, прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами. Відповідно до вимог ст. 60 ЗК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації. Згідно зі ст. 88 Водного кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води . Відповідно ст. 90 Водного кодексу України прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів, з обов'язковим централізованим водопостачанням і каналізацією. Згідно ст. 59 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування можуть передавати земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови із земель водного, фонду лише на умовах оренди для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Вищенаведені законодавчі норми встановлюють розміри прибережних захисних смуг в залежності від виду водойми та прямо забороняють надання у приватну власність земельних ділянок водного фонду, до яких відносяться прибережні захисні смуги. Нормативні акти, які регулюють забудову населених пунктів та застосовуються у всіх випадках будівництва, також передбачають обмеження щодо забудови таких земельних ділянок. Згідно п.п.10, 11 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, на землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови. Водоохоронна зона морів, морських заток і лиманів, як правило, збігається з прибережною захисною смугою і визначається шириною не менш як 2 кілометри від урізу води. Аналогічна позиція зафіксована у Постанові Верховного Суду України по справі №6-16цс14 від 21.05.2014р. та є обовязковою для застосування всіма судами України. Таким чином, факт незаконного набуття [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку, суд вважає доведеним, що виключає саму можливість відчуження права власності на цю земельну ділянку іншій особі. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Відповідно до ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно без достатньої правової підстави, зобовязана його повернути. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, відпала. Тому позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved