Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-18 00:00:00

В березні 2017 року позивачка звернулась до суду з позовом про визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів на її утримання. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що вони з відповідачем з 04.08.2012 року перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому народився син [PERSON],[INFO]. Шлюб між ними було розірвано 02.03.2017 року. З жовтня 2014 року сторони проживають окремо, відповідач виїхав з квартири, де вони проживали та з того часу вони бачились лише декілька раз. Просила визначити місце проживання її неповнолітнього сина з нею за адресою [ADDRESS]. Крім того, позивачка зазначала, що відповідач в добровільному порядку коштів на утримання сина не надає. Офіційно відповідач не працевлаштований, тому просила стягнути на її користь на утримання сина аліменти в розмірі 2500 грн. щомісячно. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідно ст..224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який був повідомлений належним чином і від якого не надійшло заяви про розгляд справи у його відсутність або якщо зазначені ним причини неявки визнані судом не поважними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, направив на адресу суду лист, яким просили справу розглядати без участі представника Служби у справах дітей та направили висновок про можливість визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом з матір'ю. Суд, вислухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом достовірно встановлено, що 04.08.2012 року між сторонами був укладений шлюб, який було розірвано на підставі рішення Дарницького районного суду м.Києва від 02.03.2017 року. Від даного шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO]. Як вбачається з довідки по формі-3, виданої Єдиним українським експертним центром №1550 від 22.01.2015 року та довідки КК «Центр комунального сервісу» №6097 від 17.12.2016 року, позивачка разом з неповнолітнім сином зареєстрована в кв.[ADDRESS]. Згідно свідоцтва про право власності від 21.02.201 року вказана квартира належить позивачці на праві приватної власності. Як підтверджено актом обстеження умов проживання дитини, складеним головним спеціалістом служби у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 07.06.2016 року, для проживання та розвитку дитини в квартирі [ADDRESS] створені всі необхідні умови. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно з ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Згідно зі ч. ч. 1 ст. ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до положень Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка була ратифікована Україною 27.02.1991 року, та положення якої ґрунтуються на загальних положеннях Женевської декларації прав дитини 1924 року і Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, ст.3 Конвенції передбачає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, а саме Принципу 6, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, малолітня дитина не повинна, за винятком тих випадків, коли існують виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому(гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Але при визначенні місця проживання дитини за СК України поняття місця проживання має інший зміст. Це - не конкретна адреса і не конкретний населений пункт, а саме особа, з якою має проживати дитина. Отже, дослідивши матеріали справи в частині визначення місця проживання дитини суд приходить до висновку, що позов в цій частині необхідно задовольнити частково, а саме визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON], [INFO] з матір'ю, не прив'язуючись до конкретної адреси місця проживання чи реєстрації сторін. Щодо аліментних зобов'язань, суд приходить до висновку щодо задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст.180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного Кодексу України, кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу матері, батька, з урахуванням обставин, зазначених у ст.182 цього Кодексу. З пояснень позивачки в судовому засіданні вбачається, що її чоловік офіційно не працює, фактичне місце його роботи не встановлено. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне позов в частині стягнення аліментів задовольнити та стягнути аліменти з відповідача на користь позивачки на утримання неповнолітнього сина [PERSON], в сумі 2500 грн. від його доходів щомісячно починаючи з дня подання заяви і до повноліття сина. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial