Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

В березні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, в обгрунтування якого вказав, що ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 10 жовтня 2013 року було скасовано постанову Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 09.02.2012 року про відмову в задоволенні його заяви про звільнення від відбування покарання у звязку із закінченням строків давності, й звільнено його від відбування покарання, призначеного вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11.09.2006 року та закрито провадження у справі, запобіжний захід тримання під вартою скасовано й звільнено його із зали суду. Посилаючись на те, що через незаконні рішення суду його 1857 днів утримували в місцях позбавлення волі, він був незаконно позбавлений волі з 09 вересня 2008 року (з моменту набрання вироком законної сили) по 10 жовтня 2013 року (до моменту звільнення). Весь цей час він був позбавлений конституційного права на свободу та особисту недоторканність, що завдало йому значних моральних страждань. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі, додатково вказав, що за наявності законних підстав застування до нього п. 4 ч.1 ст.48 КК України (в ред.1960р.) звільнення від кримінальної відповідальності та обовязковості його застосування судом згідно чинного законодавства, воно не було застосовано у 2008 році, а натомість його було притягнуто до кримінальної відповідальності і він почав відбувати покарання всупереч закону внаслідок помилкового судового рішення, а саме ухвали апеляційного суду Хмельницької області від 09.09.2008 року, яку в подальшому було виправлено ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 10.10.2013 року. Наявність в ухвалі встановлення факту грубого порушення чинного кримінального та кримінально-процесуального законодавства та винесення незаконної постанови (Шепетівського міськрайонного суду від 09.02.2012р.) і є підставою для задоволення позовної заяви. Представник відповідача в судоому засіданні позовні вимоги не визнав, надав заперечення на позов в яких вказав, що позивачем не вказано, яке саме його право порушено відповідачами головним управління Державної казначейської служби України у Хмельницькій області, Державною казначейською службою України та не вказано жодної правової підстави для такого стягнення, просить в задоволенні позову відмовити. Прокурор Параскевич О.Г. в судовому засіданні проти позову заперечив, вказав, що позивачем не залучено до участі у справі належного відповідача, тобто органу що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, або органів досудового розслідування, або прокуратури, або суду, діями, бездіяльністю яких позивачу заподіяно шкоду, оскільки Державна казначейська служба України та Головне управління Державного казначейської служби лише здійснюють виконання рішення про відшкоудвання шкоди, проте не є належними відповідачами за вказаним позовом, також вказав, що позивачем не зазначено правової підстави для відшкодування шкоди, просить в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 вересня 2006 року [PERSON] було визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 263, ч. ч. 2, 3 ст. 358 КК України та призначено покарання у вигляді восьми років позбавлення волі із конфіскацією майна. У грудні 2009 року [PERSON] звернувся до Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області в порядку ст. 405-1 КПК України із заявою про звільнення його на підставі ст. 74 КК України від призначеного судом покарання за діяння, караність якого усунуто ч. 4 ст. 48 КК України (у редакції 1960 року), у зв'язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності на час набрання вироком законної сили. Така заява [PERSON] розглядалася неодноразово, постановою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 09 лютого 2012 року в задоволенні заяви відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 10 жовтня 2013 року вказану постанову міськрайонного скасовано, заяву [PERSON] задоволено, на підставі ст. 48 КК України ( у редакції 1960 року) у зв'язку із закінченням строків давності звільнено [PERSON] від відбування покарання, призначеного вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 вересня 2006 року, та закрито провадження у справі, запобіжний захід [PERSON] - тримання під вартою скасовано, звільнено його із зали суду негайно. Згідно з частинами 1, 2 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Пунктом 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що підлягає відшкодування шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Відповідно до ст. ст. 1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» шкода, завдана громадянинові внаслідок: - незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; - незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; - незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: - постановлення виправдувального вироку суду; - встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; - закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; - закриття справи про адміністративне правопорушення. Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 11 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів. За правилами ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Порядок відшкодування моральної шкоди визначено ст. 13 цього Закону. Отже, право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» виникає в особи у випадку повної реабілітації. Як вбачається з матеріалів справи, відносно позивача не приймались рішення, передбачені п. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Згідно ухвали апеляційного суду Хмельницької області від 10.10.2013 року судом було встановлено, що відповідно до вимог ст.48 КК України (в редакції 1960 року) особу не може бути притягнуто до кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину минули такі строки: п.4 ч.1 ст.48 КК України десять років з дня вчинення злочину, за який згідно з законом може бути призначено більш суворе покарання, ніж позбавлення волі строком на пять років. Перебіг давності з дня вчинення злочину у вересні 1994 року [PERSON] переривався у 1998 році, і з часу його вчинення пройшло пятнацять років. Отже, є всі законні підстави для застосування до [PERSON] п.4 ч.1 ст.48 КК України (в редакції 1960 року), а не Закону 2001 року. Таким чином, колегія суддів встановила, що судом першої інстанції при розгляді кримінальної справи стосовно [PERSON] не було враховано вищеперераховані вимоги закону, що призвело до грубого порушення чинного кримінального та кримінально-процесуального законодавства та винесення незаконної постанови, що відповідно до ст.367 КПК України (в редакції 1960 року) є істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону і тягне за собою скасування постанови. Разом з тим, на думку колегії суддів, вказане питання не зачіпає суть вироку та не погіршує становище засудженого, не змінює обсяг обвинувачення, не стосується недоліків вироку в частині кваліфікації злочину та призначення покарання. Відповідно п. 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затверджене наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 06 березня 1996 року за № 106/1131, право на відшкодування у громадянина, який був незаконно засуджений судом виникає у випадку повної його реабілітації. Крім цього, статтями 62, 126, 129 Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов'язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом. У зв'язку із викладеним розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких по суті є оскарження процесуальних дій судді (суду), пов'язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законодавчими актами України не передбачено. [PERSON] було звільнено від відбування покарання та закрито провадження у справі з нереабілітуючих підстав (тобто тих, які не знімають підозру, але звільняють від кримінальної відповідальності). З врахуванням вищевинаведеного позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди відповідно до ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed