Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-26 00:00:00

в березні 2020 року до Добропільського міськрайонного суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що вона є власницею квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У вказаній квартирі з 01 серпня 2012 року зареєстрований та деякий час мешкав знайомий позивачки [PERSON] . Проте, починаючи з вересня 2012 року останній у спірній квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, участі в утриманні квартири не приймає, добровільно з реєстраційного обліку не знявся. Місце перебування [PERSON] на теперішній час позивачу не відомо. Позивачка має намір продати вказану квартиру, проте реєстрація відповідача в квартирі створює перешкоди у її продажі. На підставі викладеного, просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явилась, звернулась до суду із заявою про розгляд справи у її відсутність, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток за місцем реєстрації та розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Добропільського міськрайонного суду Донецької області http://dpm.dn.court.gov.ua, доказів поважності своєї неявки або заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. З урахуванням ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з викладеним, враховуючи заяву позивача, який не заперечував проти такого вирішення справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів і ухвалити заочне рішення, повідомивши відповідача про ухвалення відповідного судового рішення шляхом розміщення інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням в Єдиному державному реєстрі судових рішень (http://www.reyestr.court.gov.ua/ (http://www.reyestr.court.gov.ua/)), посилаючись на єдиний унікальний номер справи (Справа №) 227/882/20. З моменту розміщення такої інформації вважається, що особа отримала судове рішення. Дослідивши подані позивачем документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] , що підтверджується договором купівлі - продажу квартири від 20 березня 2012 року (а.с.7-8), витягом з Державного реєстру правочинів (а.с.9-10) та витягом про державну реєстрацію прав (а.с.11). Відповідач [PERSON] , [INFO] , з 01 серпня 2012 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту серії [NUMBER] виданого 6 вересня 2013 року Добропільським МВ ГУ ДМС України (а.с.12-13), довідкою виконавчого комітету Білицької міської ради м. Добропілля Донецької області № 227 від 18 березня 2020 року (а.с.30) та копією домової книги (а.с.14-22). Звертаючись до суду з позовом позивач надав акт обстеження матеріально - побутового стану від 24 лютого 2020 року, з якого вбачається, що [PERSON] , [INFO], за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований, проте з 2012 року за вказаною адресою не проживає, мешкає у Росії, що підтверджують сусіди (а.с.25). Разом з тим, до матеріалів справи додано довідку приватного підприємства «Білицька ремонтно-експлуатаційна служба» «Надія» № 423 від 24 лютого 2020 року, яка також підтверджує той факт, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але з 2012 року за вказаною адресою не мешкає (а.с.24). Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.97 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплено положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Згідно із положенням статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Виходячи із порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 64, 150, 156 ЖК УРСР, слід дійти висновку, що положення статей 381, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6- 709цс16). Питання про те, хто належить до членів сім`ї власника (наймача) жилого приміщення, регулюється частиною другою статті 64 ЖК УРСР. До категорії членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, визначаючи коло членів сім`ї наймача, вказана норма житлового законодавства України поділяє їх на дві групи: одні з них «належать» до членів сім`ї наймача, інші - «можуть бути визнані» такими. Таким чином, судом встановлено, що позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , відповідач [PERSON] зареєстрований у вказаній квартирі, не є членом сім`ї позивача та з 2012 року без поважних причин в ній не проживає. Іншої домовленості між відповідачем та позивачем щодо користування житлом судом не встановлено. З огляду на встановлені у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що є усі правові підстави для визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved