Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-14 00:00:00

В березні 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, просила стягнути на свою користь в рахунок компенсації відшкодування моральної шкоди, завданої їй смертю її чоловіка при виконання ним трудових обов`язків в сумі 200 000 гривень без утримання податку на доходи фізичних осіб з відповідача Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі -ПАТ «ЦГЗК»). В обґрунтування вимог посилається на ті обставини, що чоловік [PERSON] , працював слюсарем по ремонту гірничого обладнання 5 розряду в кар`єрі Петровського рудоуправління. 29.12.1995 року, під час виконання ним трудових обов`язків, стався нещасний випадок - ураження електричним струмом, внаслідок чого її чоловік загинув. Відповідно до матеріалів розслідування нещасного випадку на підприємстві, нещасний випадок стався внаслідок: виконання робіт при включеному пункті не навченою особою без групи електробезпечності та без надзору; незадовільна організація роботи; недостатня механічна прочність блокувальної скоби двері відсіку масляного вимикача; низька виробнича дисципліна серед робочих та осіб технічного нагляду кар`єра №3. Позивач наголошує на тому, що вона втратила рідну їй людину, з яким мала намір прожити все своє життя. Звістка про смерть чоловіка призвела до того, що позивач зазнала сильного нервового потрясіння, незважаючи на сплив часу вона постійно перебуває у напруженому психічному стані, адже думки про смерть не залишають її до теперішнього часу. Смерть чоловіка змусила її корінним чином змінити своє життя, оскільки після його загибелі вона змушена була самостійно заробляти собі на життя, самостійно облаштовувати свій побут, самостійно виховувати та утримувати дітей, допомагати батькам чоловіка, які за життя були на його утриманні. Отже, смертю чоловіка позивачу завдано значної моральної шкоди. Ухвалою суду від 10 березня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, з призначенням дати та часу розгляду справи. 13 квітня 2020 року за клопотанням відповідача, судом продовжено процесуальні строки для надання відзиву та доказів по справі. 26 травня 2020 на адресу суду надійшли пояснення на позовну заяву представника відповідача ПрАТ «ЦГЗК». В яких просить відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись що сума, яку просить стягнути позивач як моральне відшкодування, жодним чином не аргументована та необґрунтована, вона є завищеною та не відповідає тяжкості та характеру шкоди, про наявність якої стверджує позивач, сума не відповідає вимогам розумності та справедливості. Суд, відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України, вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] перебував в зареєстрованому 03 лютого 1978 році Жовтневим відділом ЗАГС м.Кривого Рогу шлюбі з [PERSON] , що підтверджено копією свідоцтва про одруження. 29 грудня 1995 року о 07 годині 15 хвилин начальник екскаваторної ділянки № 1 [PERSON] видав усну заяву механіку ділянки [PERSON] і гірничому майстру [PERSON] на переобладнання і обслуговування пересувної насосної установки. При видачі завдання не вказав енергетику ділянки на необхідність перемикань кабелю, що живить насосну установку і не призначив відповідальної особи за виконання цієї роботи. Механік ділянки [PERSON] видав письмовий наряд бригаді в складі бригадира слюсарів по ремонту гірничого обладнання [PERSON] слюсаря по ремонту гірничого обладнання [PERSON] і електрозварника [PERSON] на переобладнання пересувної насосної установки. Прибувши на місце роботи, бригада, без розбору електричної схеми приводу насосної установки, приступила до демонтажу трубопроводу. Слюсар з ремонту гірничого обладнання [PERSON] , який не мав прав управління насосною установкою і групи з електробезпеки, розпорядженням по Петровському рудоуправління від 25.12.1995 р. №634 був переведений машиністом для її обслуговування та згідно з письмовим нарядом, виданим гірничим майстром [PERSON] , повинен був взяти участь у виробництві робіт по демонтажу насосної установки. Приблизно о 11 годині 30 хвилин електрозварювальник [PERSON] виявив біля ЯКНО-6кВ №1 без ознак життя [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про смерть виданого Петрівською селищною Радою н/депутатів Кіровоградської області від 01 січня 1996 року, актовий запис №1, [PERSON] помер у віці 40 років, причина смерті - ураження електричним струмом. По факту нещасного випадку було складено акт №28 про нещасний випадок на підприємстві від 10 січня 1996 року, відповідно до висновку якого нещасний випадок стався 29 грудня 1995 року о 11 годині 30 хвилин, смерть наступила внаслідок враження електричним струмом. В пункті 13 зазначеного акту наявний список осіб, які допустили порушення законодавства про охорону праці, що призвели до смерті [PERSON] . У відповідності до ст.4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в області охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників , повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань. Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини - є головним обов`язком держави. Згідно частин 1,3 ст.13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Статтею 153 КЗпП України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ст.264 ЦПК України суд, під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.5 Постанови «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до ч.1 ст.440-1 ЦК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), шкода, заподіяна особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством Союзу РСР. Водночас, на час виникнення спірних правовідносин відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалось пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (далі Правила). Згідно до ст.456 ЦК України, в редакції 1963 року, передбачено право на відшкодування шкоди певному колу осіб у разі смерті громадянина, пов`язаного з виконанням ним трудових обов`язків. Саме застосування цих Правил і переліку осіб, що мають право на відшкодування шкоди після смерті потерпілого, зазначені у ст.456 ЦК України в редакції 1963 року дозволяють зробити висновок про можливість відшкодування шкоди позивачем у даному випадку. Перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди перелічений у п.8 Правил. Згідно п.8 Правил у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди (одержання частини втраченого заробітку) мають такі особи: один із батьків або дружина (чоловік) померлого чи інший член сім`ї, якщо він не працює і доглядає дітей, братів, сестер або онуків померлого, які не досягли 8 років. Враховуючи, що на момент смерті позивач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з загиблим [PERSON] , в ранньому віці залишилась вдовою, на її утриманні залишились двоє малолітніх дітей, дохід чоловіка був основним доходом для сім`ї, - можна зробити висновок, що остання перебувала на утриманні померлого [PERSON] . Частиною 1 ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, передбачено, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Отже, моральна шкода, завдана смертю працівника відшкодовується роботодавцем у разі невиконання ним вимог нормативних документів з охорони праці в частині створення на робочих місцях безпечних умов праці. Згідно з ч.3 ст.23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або у інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 р №4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Отже, чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством, зокрема ст.440-1 ЦК України 1963 року в редакції від 06.10.1995 р., було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Максимальний розмір відшкодування моральної шкоди, який не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати встановлений пунктом 11 Правил. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, слід враховувати встановлені законодавством обмеження максимального розміру відшкодування моральної шкоди, які були передбачені Правилами на день встановлення потерпілому працездатності. Відповідно до ст.3 Закону України «Про оплату праці», мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вище зазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи і це цілком узгоджується з положеннямст.83 ЦК України в редакції 1963 року, про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Факт спричинення моральної шкоди позивачу у зв`язку із смертю чоловіка підтверджується матеріалами справи. Позивач переносить моральні страждання, у зв`язку з цією подією, яка змінила все подальше її життя та життя її дітей, які виросли без батька. Суд глибоко переконаний, що не потрібно доводити, що мати, спостерігаючи за своїми дітьми, які ростуть без батька, при цьому зазнає перманентного стресу довжиною в її життя. Іншої природи але не менші страждання жінка відчуває через невлаштованість свого особистого життя. Таким чином, факт моральних страждань у зв`язку зі смертю чоловіка, навряд чи потрібно доводити за допомогою якихось спеціальних засобів доказування. Доведення наявності цих страждань, саме по собі, полягає у засадничих поняттях людяності та розумінні основ людського життя, яке державою Україна визнається найвищою соціальною цінністю. Так, згідно положень ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» розмір мінімального прожиткового мінімуму - становить 2102,00 грн. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню в якості компенсації моральної шкоди, суд виходить з наведеного вище. Беруться, крім іншого, до уваги конкретні обставини справи, та як вже було зазначено істотність вимушених змін у подальшому житті позивача, особливо тяжких наслідків, що наступили в силу таких змін у житті позивача. Враховуючи наведену вище аргументацію, приймаючи до відома принципи розумності і справедливості, суд вважає, що належною компенсацією спричиненої [PERSON] моральної шкоди буде сума у розмірі, що відповідає значенню близько 95 мінімальних заробітних плат, що складатиме 199 690,00 грн., без утримання податку з доходів фізичних осіб. Ця сума відшкодування є тією мірою матеріальної компенсації, в даному випадку, яка відповідає глибині та силі страждань, які зазнала та продовжуватиме зазнавати позивач впродовж всього життя у зв`язку із позбавленням її можливості мати рідну людину - чоловіка, відчувати його любов і турботу. Згідно ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. На підставі ст.141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави в сумі 1996,90 грн. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial