Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

В березні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом про скасування розпоряджень, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, в якому просив скасувати розпорядження №4-к від 06.01.2017 року та №6-к від 10.01.2017 року видані міським головою [PERSON] міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області; поновити його, [PERSON] на посаді заступника міського голови [PERSON] міської ради Дніпропетровської області з 10 січня 2017 року; стягнути з [PERSON] міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області на його, [PERSON] користь середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу за період з 10.01.2017 року по день фактичного поновлення на посаді та 15000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що 03 липня 2015 року він був прийнятий на посаду заступника міського голови [PERSON] міської ради Дніпропетровської області з присвоєнням 11 рангу 6 категорії державного службовця. Робоче місце знаходилось в одному кабінеті з міським головою [PERSON], секретарем ради [PERSON] та іншим заступником голови. В його службові обовязки входили земельні питання. 05 січня 2017 року близько о 14 год. 15-20 хв. йому зателефонували депутати міськради про те, що на околиці міста Підгородне містяни чують роботу бензопили і підозрюють незаконну вирубку дерев. В кабінеті знаходились він та [PERSON], якому він повідомив про те, що йому необхідно негайно виїхати на місце події, в приймальні він зробив в журналі обліку робочого часу запис про те, що він йде з приміщення міськради. На годиннику було 14 год. 40 хв. У коридорі міськради він зустрівся з головою ради [PERSON], яка бачила, що він йде у верхньому одязі і ніяких питань у неї до нього не було. Хвилин через 15-20, коли він вже був на місці незаконної вирубки (там зустрівся з депутатами міської ради [PERSON], [PERSON] та [PERSON]Ю.), йому зателефонувала на мобільний телефон [PERSON] та почала робити зауваження про те, що він їй потрібен в раді, але відсутній без поважних причин з 13-00 год., на що він пояснив, що пішов з приміщення ради не раніше 14-40 год., також вона його бачила в цей момент в коридорі і ніяких доручень, зауважень з її боку не було, також пояснив, що поїхав на виклик містян та міських депутатів, що входить в його обовязки. В той день він в свій кабінет не повертався до кінця робочого дня, отже був відсутній на робочому місці 2 год. 20 хв. з поважних причин. 06 січня 2017 року він прийшов на роботу, був допущений до свого робочого місця і займався службовими справами. Разом з ним в кабінеті працювала й голова [PERSON] міської ради [PERSON], яка через деякий час після початку робочого часу повідомила про його звільнення з роботи за прогул. На його вимогу надати документ, який підтверджує звільнення, реакції не було, тому він продовжував щоденно виходити на роботу, так як йому не було вручено ні розпорядження про звільнення, ні трудової книжки. Журнал обліку робочого часу було переписано після 05 січня 2017 року і його прізвище з нього зникло, тому він подавав службові записки на імя [PERSON] аж до 18.01.2017 року. 18 січня 2017 року поштою на його імя надійшла трудова книжка де він побачив запис про те, що його звільнено з посади з 10 січня 2017 року розпорядженням від 10 січня 2017 року на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Найближче засідання [PERSON] міської ради було призначене на 03 лютого 2017 року, якого він почав чекати, щоб зрозуміти чи буде він звільнений за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за рішенням депутатів, чи затвердять. 03 лютого 2017 року на веб-сайті міськради були опубліковані результати голосування депутатів за всіма питаннями порядку денного. Розпорядження міського голови про його звільнення не подавалось на затвердження сесії, а лише до відома депутатів. Однак, й за це повинно було проголосувати не менше 14 голосів «за» - що є більшістю від загального складу ради 27 депутатів. З опублікованих на сайті даних «за» прийняття до відома проголосували лише 8 депутатів. 10 лютого 2017 року на його запит відповідач надав копії: заяви [PERSON] від 05 січня 2017 року, розпорядження №3-к від 05 січня 2017 року, акту від 05 січня 2017 року, розпорядження № 4-к від 06 січня 2017 року, розпорядження №6-к від 10 січня 2017 року. Вважає, що його звільнено незаконно, а тому він підлягає поновленню на посаді, оскільки: ніколи не скоював такого порушення трудової дисципліни, як прогул без поважних причин; як вбачається з розпоряджень №4-к від 06 січня 2017 року та №6-к від 10 січня 2017 року за незнаходження на робочому місці 05 січня 2017 року з 13-00 до 17-00 год. його звільнено двічі: з 06 січня 2017 року та з 10 січня 2017 року, відповідно; його не ознайомили під розписку ні з розпорядженням № 4-к від 06 січня 2017 року, ні з розпорядженням №6-к від 10 січня 2017 року, його звільнення проведено без затвердження сесією [PERSON] міської ради; після 06 січня 2017 року і після 10 січня 2017 року, він продовжував працювати на своєму робочому місці, тобто розірвання трудового договору не відбулось. Таким чином, розпорядження [PERSON] міського голови № 4-к від 06 січня 2017 року та № 6-к від 10 січня 2017 року, якими його було звільнено з роботи за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, підлягають скасуванню, а він поновленню на посаді заступника міського голови [PERSON] міської ради Дніпропетровської області, а за весь час вимушеного прогулу на його користь підлягає стягненню середній заробіток по день фактичного поновлення. Незаконними діями відповідача йому спричинена моральна шкода, яку він оцінює в 15000 грн. Просив позов задовольнити. Представник позивача за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Представник відповідача [PERSON] міської ради за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявилася. Вислухавши у судовому засіданні пояснення представників сторін, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. В силу ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснюється, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити й обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушені строки. Позивачу розпорядження про звільнення на руки вручено не було, трудову книжку не видано, копії оскаржуваних розпоряджень позивач отримав вперше 10 лютого 2017 року на електронний запит. Фактично місячний строк необхідно відраховувати з 03 лютого 2017 року з дня проведення сесії [PERSON] міської ради, яка повинна була розглянути та затвердити розпорядження міського голови №4-к від 06.01.2017 року та №6-к від 10.01.2017 року про звільнення позивача з посади заступника міського голови, тому з позовом про порушення прав позивач звернувся до суду 01 березня 2017 року, тобто в строки, передбачені для вирішення трудового спору. У судовому засіданні встановлено, що згідно запису №9 в Трудовій книжці серії БТ №4413035 заповненої 24 липня 1996 року, рішенням LVII сесії VI скликання [PERSON] міської ради Дніпропетровської області № 3972 від 25 червня 2015 року [PERSON] був призначений на посаду заступника міського голови [PERSON] міської ради Дніпропетровської області з 03 липня 2015 року з присвоєнням 11 рангу 6 категорії державного службовця (а.с.11-12). Так, рішенням II сесії VIІ скликання [PERSON] міської ради Дніпропетровської області №32-ІІ/VII від 25 грудня 2015 року, [PERSON] було затверджено на посаді заступника міського голови, залишивши 11 ранг 6 категорію державного службовця (а.с.8). Посадова інструкція це документ, що визначає організаційно-правове становище працівника в структурі підприємства та забезпечує умови для його ефективної праці. Необхідність застосування посадових інструкцій в організації, установі, на підприємстві визначається нормативно-правовими документами, перш за все КЗпП. Так, 05 лютого 2016 року [PERSON] під підпис був ознайомлений з посадовою інструкцією заступника міського голови, де на нього було покладень низку завдань, у тому числі: здійснення контролю за організацією виконання Законів України, Указів, розпоряджень Президента України, Постанов Верховної [PERSON] та Кабінету Міністрів України, рішень обласної, районної та міської рад, виконавчого комітету міської ради, здійснення координації за роботою спеціалістів з питань землевпорядкування та архітектури (земельні спори, обстеження земельних ділянок, питання цільового використання земельних ділянок, охорона та раціональне використання землі). Розпорядженням міського голови [PERSON] міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області №4-к від 06.01.2017 року, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, враховуючи акт комісії від 05 січня 2017 року, [PERSON] було звільнено з 06 січня 2017 року з посади заступника міського голови (а.с.27). А вже, розпорядженням міського голови [PERSON] міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області №6-к від 10.01.2017 року «Про затвердження акту відмови в наданні пояснень щодо відсутності на робочому місці заступником міського голови [PERSON], в ознайомленні з актом щодо порушень вимог ст. 139 Кодексу законів про працю України від 05 січня 2017 року та з розпорядженням міського голови від 06 січня 2017 року №4-к «Про звільнення з посади», внесення доповнень до розпорядження міського голови від 06 січня 2017 року №4-к «Про звільнення з займаної посади» - внесено доповнення до розпорядження міського голови від 06 січня 2017 року №4-к «Про звільнення з займаної посади» та звільнено за п. 4 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України заступника міського голови [PERSON] з займаної посади з 10 січня 2017 року (а.с.28). Встановлено, що підставою звільнення [PERSON] слугувала його відсутність на робочому місці понад три години. Однак в судовому засіданні встановлено, що також не заперечувалося сторонами у справі, 05 січня 2017 року близько о 14 год. 20 хв. [PERSON] зателефонували депутати міськради та повідомили, що на околиці міста Підгородне містяни чують роботу бензопили і підозрюють незаконну вирубку дерев. [PERSON] повідомив [PERSON] про те, що йому необхідно негайно виїхати на місце події, і в журналі обліку робочого часу, який зберігався в приймальній, зробив запис про те, що він йде з приміщення міськради о 14 год. 40 хв.(а.с.132), про що також підтвердив у судовому засіданні допитаний як свідок [PERSON] Відповідно до пункту 4\~ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно з п. 24\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику застосування судами трудових спорів»\~при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4\~ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Оскільки звільнення за п. 4\~ст. 40 КЗпП України\~є видом дисциплінарного стягнення, то при розірванні трудового договору необхідно враховувати правила, передбачені для накладення дисциплінарних стягнень. Відповідно до ч. 1\~ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один із таких заходів стягнення: догана, звільнення. Порушенням трудової дисципліни є невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов'язків, що проявились в порушенні: правил внутрішнього трудового розпорядку; посадових інструкцій; положень, наказів та розпоряджень власника, якщо вони мають законний характер. Відповідно до п. 22\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику застосування судами трудових спорів»\~у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40\~п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149\~КЗпП\~правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що відповідач при звільненні позивача за п. 4\~ч. 1 ст. 40 КЗпП України не дотримався вимог чинного законодавства, зокрема щодо з'ясування причин щодо відсутності [PERSON] на роботі протягом 2 год. 20 хв., створення відповідної комісії з метою перевірки вказаних [PERSON] обставин відсутності на роботі, відібрання пояснень у позивача з приводу причин його відсутності на роботі. У судовому засіданні встановлено, та підтверджено матеріалами справи факт того, що [PERSON] було звільнено з порушенням чинного законодавства ,оскільки звільнення проведено без затвердження сесією [PERSON] міської ради. Тому, аналізуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині скасування розпорядження №4-к від 06.01.2017 року та №6-к від 10.01.2017 року видані міським головою [PERSON] міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області підлягають задоволенню. А з урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне поновити [PERSON] на посаді заступника міського голови [PERSON] міської ради Дніпропетровської області з 10 січня 2017 року. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (надалі - Порядок). У відповідності п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому, згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка відповідно до п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз.3 п.8 Порядку). Згідно довідки [PERSON] міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області №50 від 14 вересня 2017 року (а.с.116) про нараховану заробітну плату за серпень 2016 року, заробітна плата за один день у серпні 2016 року склала 197 грн. 27 коп. Тому з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за період з 05 січня 2017 року і по час ухвалення рішення (224 робочих днів), сума якого складає (197,27 грн. х 224 дні) у розмірі 44\~188 грн. 48 коп. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого\~\~майнового права та інтересу і одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної шкоди. У відповідності до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В судовому засіданні встановлено, що у звязку з незаконним звільненням позивач втратив спокій та нормальні життєві звязки, був порушений його звичайний уклад та ритм життя. Тому, з урахуванням вимог розумності та справедливості, враховуючи характер порушення прав позивача та глибину його душевних страждань, суд приходить до висновку, що необхідно частково задовольнити вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди та стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому з [PERSON] міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області на користь держави слід стягнути судовий збір за позовні вимоги немайнового характеру у розмірі 640 грн. та за позовні вимоги майнового характеру 1280 грн., а всього 1920 грн. Таким чином, аналізуючи вищевикладені обставини, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, тому по справі слід допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі. За змістом положень ч. 5 ст. 235 КЗпП України та п. 4 ст. 367 ЦПК України,\~\~допущення судом негайного виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника передбачає\~\~обовязок відповідача допустити працівника до виконання трудових обовязків одразу ж після прийняття рішення, отже до набрання ним законної сили. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved