Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

В березні 2019р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2-6) до відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, в якому просила суд: - визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про затвердження умов продажу активів № 4 від 04 січня 2019р. в частині продажу вимоги ПАТ «Фідобанк» за кредитним договором № 199-В/05 від 26 червня 2008р. (далі по тексту - кредитний договір) на суму 400000,0 дол. США із заставою «квартира: [ADDRESS] », лот № F90GL39854. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 26 червня 2008р. між нею та ПАТ «СЕБ Банк», який змінив своє найменування на «Фідобанк», було укладено кредитний договір, відповідно до п. 1.1. цього договору банк надав позивачці кредит у тимчасове платне користування у сумі 400000,0 дол. США, строком з 26 червня 2008 р. по 26 червня 2015р. Позивачка зобов`язана була повертати заборгованість по кредиту та процентах щомісячно рівними частинами в сумі 4762,0 дол. США, і останній платіж складав 4754,0 дол. США, безготівковим перерахуванням або внесенням готівкових коштів на відповідний поточний рахунок. Відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 12,5% на рік. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31 травня 2012р. по справі № № 2-481/11, яке набрало законної сили, було стягнуто з позивачки на користь ПАТ «СЕБ Банк» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 3953603,18 грн. В процесі примусового виконання рішення суду відбулися електронні торги по продажу предмету іпотеки. 04 січня 2019р. рішенням Комітету Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань консолідації та продажу активів № 4 визначено умови продажу активу (в тому числі прав вимоги за кредитним договором). 04 лютого 2019р. відбулися публічні електронні торги (аукціон) з продажу прав вимоги за кредитним договором - лот № F90GL39854. На виконання умов протоколу електронних торгів між ТОВ «ФК «Фінтайм Капітал» та ПАТ «Фідобанк» укладено договір про відступлення прав вимоги б/н від 04 березня 2019р. На думку позивачки, банк ще до початку процедури його ліквідації реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки, і на думку сторони продаж прав вимоги призведе до повторного стягнення з неї заборгованості за кредитним договором, як первісним, так і теперішнім кредитором, що суперечить приписам Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Оскільки в досудовому порядку вирішити спір неможливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Піхур О.В. від 26 березня 2019р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 01 серпня 2019р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач поти позову заперечив, зазначивши, що стороною позивача не доведено належними і допустимими доказами заявлені позовні вимоги, не зазначено, яке саме право позивачки було порушено чи оспорювалося стороною відповідача. Відповідь на відзив стороною позивача не подавалась. Розпорядженням № 01-08-450 від 20 січня 2020р. справу передано на повторний автоматичний розподіл. Протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 20 січня 2020р. визначено головуючого суддю Волошина В.О. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Волошина В.О. від 24 січня 2020р. прийнято справу до розгляду та призначено в підготовче засідання в порядку загального позовного провадження. Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 листопада 2020р. залучено до участі у справі, в якості третіх осіб ПАТ «Фідобанк», ТОВ «ФК «Фінтайм Капітал». Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2021р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивачки, заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просила суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечив, з підстав, зазначених у відзиві на позов, просив суд відмовити в задоволенні позову. Треті особи, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, своїх представників до суду не направили, поважності причин неявки не повідомили. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позови, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 26 червня 2008р. між позивачкою та ПАТ «СЕБ Банк», який змінив своє найменування на «Фідобанк», було укладено кредитний договір, відповідно до п. 1.1. цього договору банк надав позивачці кредит у тимчасове платне користування у сумі 400000,0 дол. США, строком з 26 червня 2008 р. по 26 червня 2015р. Позивачка зобов`язана була повертати заборгованість по кредиту та процентах щомісячно рівними частинами в сумі 4762,0 дол. США, і останній платіж складав 4754,0 дол. США, безготівковим перерахуванням або внесенням готівкових коштів на відповідний поточний рахунок. Відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 12,5% на рік. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31 травня 2012р. по справі № № 2-481/11, яке набрало законної сили, було стягнуто з позивачки на користь ПАТ «СЕБ Банк» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 3953603,18 грн. Судом встановлено, що відповідно до рішення Правління НБУ від 20 травня 2016р., ПАТ «Фідобанк» віднесено до категорії неплатоспроможних. З рішення Правління НБУ від 18 липня 2016р. № 142-рт, вбачається те, що було відкликано банківську ліцензію ПАТ «Фідобанк». Відповідно до рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 19 липня 2016р. № 1265, було розпочату процедуру ліквідації ПАТ «Фідобанк» Основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведення неплатоспроможних банків з ринку та здійснення ліквідації банків. На виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює заходи щодо: підготовки до запровадження процедури виведення банку з ринку, у тому числі організаційні заходи щодо проведення відкритого конкурсу та визначення найменш витратного способу виведення банку з ринку; проведення процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку, у тому числі шляхом виконання плану врегулювання, здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банку (ст. 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). До повноважень виконавчої дирекції Фонду при здійсненні тимчасової адміністрації та ліквідації банків. належить прийняття рішення про залучення кредитів від небанківських фінансових установ та іноземного кредитора з подальшим затвердженням цього рішення адміністративною радою Фонду (п. 14) ч. 5 ст. 12 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). 04 січня 2019р. рішенням Комітету Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань консолідації та продажу активів № 4 визначено умови продажу активу (в тому числі прав вимоги за кредитним договором, який було укладено з позивачкою). Як зазначав представник відповідача в судовому засіданні, станом на 01 жовтня 2018р. на балансі ПАТ «Фідобанк» обліковувалась заборгованість за кредитним договором (позичальник - позивачка) у розмірі 11669006,51 грн. На спростування зазначених відомостей стороною позивача не було надано суду жодного належного і допустимого доказу. Звертаючись до суду з вказаним позовом позивачка вважала, що банк ще до початку процедури його ліквідації реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки, і на думку сторони продаж прав вимоги призведе до повторного стягнення з неї заборгованості за кредитним договором, як первісним, так і теперішнім кредитором, що суперечить приписам Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Протягом всього часу розгляду справи в суді, сторона позивача не надала суду жодного належного і допустимого доказу на підтвердження обставин протиправності оскаржуваного рішення відповідача. Як і не було надано стороною жодного доказу, в розумінні положень ст. 77, 78 ЦПК України, за захистом якого порушеного, невизнаного або оспорюваного права звернулася до суду сторона позивача з вказаним позовом. Доводи сторони позивача про подвійне стягнення з неї, як боржника за кредитним договором суми заборгованості, одночасно, я на користь первісного кредитора, так і теперішнього кредитора не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, з відповідача не підлягають стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed