Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-17 00:00:00

В березні 2017 року [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду з вказаним позовом, вимоги якого в ході судового розгляду були уточнені, в якому просив: визнати дії водія автобуса - протиправними; стягнути з ТОВ «Автосервіс» на його користь 17 гривень ціни білету, 5\~000 гривень моральної шкоди спричиненої йому неправомірними діями, судовий збір покласти на відповідача, згідно Закону України «Про захист прав споживача», а також стягнути з ТОВ «Автосервіс» на його користь вартість квитків на проїзд до госпіталю та зворотну поїздку: Костянтинівка-Бориспіль в розмірі 66,69 гривень, Бориспіль-Костянтинівка в розмірі 86,27 гривень.( а.с.2,27). Крім того, позивач просив стягнути з відповідача вартість квитків на проїзд на засідання суду. В обгрунтовання зазначив, що він є учасником бойових дій та має право на безплатний проїзд автобусами приміських і міжміських маршрутів. 14 лютого 2017 року о 14 годині 15 хвилин позивач зайшов на зупинці метро Харківська у м. Києві в автобус № 317-А, з номерним знаком АІ3464ВХ АТ, який здійснював перевезення пасажирів по міжміському маршруту «метро Харківська- м. Бориспіль». Предявив водію посвідчення учасника бойових дій, однак водій цього автобусу категорично відмовив йому в пільговому проїзді, мотивуючи тим, що адміністрація надала вказівку перевозити за кожним рейсом лише двох пільгових пасажирів. Позивач був вимушений оплатити проїзд, купивши квиток за 17 гривень. Позивач зазначив, що дії водія образили його як пасажира автобуса, який є учасником бойових дій та має беззаперечне право на пільговий проїзд. Зазначена подія негативно вплинула на його стан здоровя, в нього істотно погіршився стан здоровя. На наступний день, у звязку з погіршенням стану здоровя вимушений був звернутися до реабілітаційно-діагностичного центру, де знаходився на стаціонарному лікуванні з 16.02.2017р. по 03.03.2017 р. В подальшому з 04.03.2017 р. був направлений на лікування до ДЗ «Український госпіталь воїнів-інтернаціоналістів «Лісова поляна». Вважає, що було порушено його право на пільговий проїзд, тому і звернувся до суду. У судовому засіданні [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «Автосервіс» - [PERSON], в судовому засіданні 18.05.2017 року заперечив проти задоволення позову. В обґрунтування своїх заперечень він посилається на те, що наданий позивачем квиток 111001 ДДДТ, згідно квитково-касового листа, було продано 20.01.2017 року, а не 14.02.2017 року, як зазначає позивач. Зазначив, що 14.02.2017 р. позивач не користувався послугами відповідача, як перевізника, внаслідок чого відсутній предмет для судового розгляду. Тому просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В подальшому представник відповідача в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не направив. Вислухавши пояснення учасників цивільного процесу, допитавши свідка та дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За правилами ч.1 та ч.4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Судом встановлено, [PERSON] є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії АА №132314 виданого 29 квітня 2013 року (а.с.4). Відповідно до п.7 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надається безплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрішньорайонних, внутрішньо - та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що 14 лютого 2017 року о 14 годині 15 хвилин в м. Києві на станції метро Харківська вона ввійшла до автобусу № 317-А, який слідував « метро Харківська-м. Бориспіль». Через деякий час за нею зайшов позивач та предявив водію посвідчення учасника бойових дій. Однак водій відповів, що він не повезе позивача безкоштовно, оскільки вже є два пільгових пасажири. Спору ніякого не було, [PERSON] передав грошові кошти та взяв квитка. Все відбулось спокійно: конфлікт, обурення або зауваження були відсутні. Приїхавши до м. Бориспіль, вийшли разом з [PERSON] на зупинці, і він повідомив їй, що буде подаватися до суду, оскільки порушено його законне право на пільговий проїзд. Крім того, позивач при ній телефонував диспетчеру ТОВ « Автосервіс» та повідомив про дану подію. Дані свідчення суд приймає до уваги, та відкидає доводи відповідача, що указаний свідок є зацікавленою особо, оскільки вже раніше приймав участь в іншій справі за позовом [PERSON], і свідчив на його користь. З цього приводу, жодних доказів зацікавленості свідка, стороною відповідача не надано. Подані ж відповідачем докази того, що квиток використаний набагато раніше ніж 14.02.2017 року, суд оцінює критично, зважаючи на відсутність беззаперечних доказів неможливості використання даного квитка водієм ТОВ «Автосервіс» саме 14.02.2017 року, оскільки журнали обліку та використання квитків, не можуть свідчити про це достеменно. Крім того, відповідачем не надано суду доказів відео фіксації подій, які мали місце 14.02.2017 року, хоча представник відповідача зобовязувався його надати. Таким чином суд оцінює такі докази критично та приймає до уваги докази подані стороною позивача, оскільки в судовому засіданні не доведено спростування тих обставин, на які посилався [PERSON] у своїй позовній заяві. Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України матеріальна шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Як вбачається з копії квитка (а.с.4), з метою оплати проїзду [PERSON] сплатив грошові кошти в розмірі 17 гривень. Будь-яких доказів на підтвердження\~ заперечень, а саме тієї обставини, що позивач 14.02.2017 року не користувався послугами зазначеного перевізника, відповідачем суду надано не було та не зазначено джерел їх здобуття. Відповідно до ст. 9 Закону № 1775 «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» надання послуг з перевезення пасажирів автомобільним транспортом є ліцензованим видом діяльності. Згідно ст.39 ЗУ «Про автомобільний транспорт» визначено документи для регулярних пасажирських перевезень: для автомобільного перевізника - ліцензія, договір із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування чи їх дозвіл, паспорт маршруту, документ, що засвідчує використання автобуса на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством України. Однак, відповідачем не було надано суду ліцензію та договір на право перевезення пасажирів по маршруту № 317-а « метро Харківська м.Київ - м.Бориспіль», а також документ, що засвідчує використання автобуса з д.н.з АІ 3464ВХ на законних підставах. Нормою статті 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом. Так, в матеріалах справи міститься наказ ТОВ « Автосервіс» № 4-П від 03.01.2017 року «Про перевезення пільгових категорій громадян», яким директор товариства наказує водіям підприємства здійснювати безкоштовно перевезення всіх пільгових категорій громадян, в тому числі учасників АТО, відповідно до чинного законодавства без обмежень.( а.с.56). З наведеного слідує, що 14.02.2017 року ТОВ «Автосервіс» в порушення п.7 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ст. 37 Закону України « Про автомобільний транспорт», отримало від позивача вказані вище грошові кошти, чим було заподіяно [PERSON] матеріальної шкоди в розмірі 17 гривень. Таким чином, суд вважає, що на користь [PERSON] належить стягнути з ТОВ матеріальну шкоду в розмірі 17 гривень. Відповідно до ч.1 ст.1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя фізичній особі, зобовязана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. В п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»№4 від 1 березня 2013 року , зазначено, що обовязок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний звязок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. З наданих позивачем копій виписок із медичної карти стаціонарного хворого ( а.с. 30-33) вбачається, що останній планове лікування проходить 1-2 рази на рік і відсутня інформація про те, що виявлені у позивача захворювання виникли у звязку тим, що водій перевізника відмовив йому в пільговому проїзді. Зазначене свідчить, що між дією відповідача та захворюваннями [PERSON] відсутній причинно-наслідковий звязок. А отже, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для стягнення з ТОВ « Автосервіс» на користь позивача вартості квитків на проїзд до госпіталю в розмірі 152 гривні 96 копійок. Щодо вимог про визнання дій водія автобусу неправомірними, суд не має можливості вирішити,зважаючи на не встановлення відповідної особи водія, а також ненадання відповідних доказів на підтвердження анкетних даних водія з боку відповідача ТОВ «Автосервіс», хоча останнє, через свого представника в судовому засіданні 18.05.2016 року, зобовязувалось надати останні. В будь-якому випадку, ТОВ «Автосервіс» зобовязано контролювати дотримання водіями відповідних норм законодавства щодо забезпечення безкоштовного перевезення пільгових категорій населення України, а тому з урахуванням підтвердження факту відмови у перевезенні [PERSON], його позовні вимоги, заявлені до товариства підлягають задоволенню. Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення моральної шкоди в сумі 5000 гривень, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 23 Цивільного Кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч.1 ст.1167 Цивільного Кодексу України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.\~\~ Визначаючи розмір належного позивачу відшкодування завданої моральної шкоди, суд, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості та враховуючи характер, глибину та тривалість моральних страждань, що носили характер душевних переживань з приводу порушення його права на пільговий проїзд, внаслідок чого позивач був вимушений звернутись до суду за захистом порушеного права, суд вважає, що заявлений [PERSON] позов про відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню у розмірі 1500 гривень, що, на думку суду, є достатнім відшкодуванням понесених позивачем немайнових втрат. Щодо стягнення вартості проїзду н засідання суду, то суд виходить з того, що такі витрати були надмірно сплачені позивачем, зважаючи на можливість проведення судових засідань в режимі відеоконференції, що мало місце. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. При пред'явленні позову [PERSON] не сплатив судовий збір, оскільки звільнений від його сплати, а тому з ТОВ «Автосервіс» підлягає стягненню в дохід держави судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто в розмірі 640 гривень.

Outcome: partial