Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-31 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за Кредитним договором посилаючись на те, що 25.11.2010р. [PERSON] звернулась до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписала заяву б/н від 25.11.2010р., згідно якого отримала кредит у розмірі 7 200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий. Однак, [PERSON] перестала здійснювати платежі в рахунок погашення суми кредиту, чим порушує взяті на себе зобов`язання. Просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 25.11.2010 року в сумі 17 778,18 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак в матеріалах справи міститься клопотання представника позивача подане суду 15.08.2016 року, в якому він просить справу розглядати у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі та просить суд задовольнити заявлені вимоги. Аналогічне по своїй суті клопотання міститься і в тексті позовної заяви. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Братівник І.В., подав в суд відзив на позовну заяву, в якому вказав, що підставними являються вимоги позивача по стягненні тіла кредиту в сумі 7 200,00 грн., відсотків в сумі 1 685,10 грн. та частково пеня, розмір якої просив визначити суд, в решті вимог послався на їх необґрунтованість, безпідставність та просив суд відмовити у їх задоволенні. Також представником відповідача була подана заява про зменшення розміру неустойки. Додатково 01.08.2019р. на адресу суду поступила заява представника відповідача, адвоката Братівника І.В., в якій він зазначає, що просить розглядати справу без його участі, позовні вимоги не визнає в повному обсязі та просить суд відмовити в їх задоволенні враховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду викладену в постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17, а також той факт, що з Відповідача, в процесі виконавчого провадження, вже було стягнуто та перераховано Позивачу 3 556,71 грн. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Відповідно до кредитного договору б/н від 25.11.2010 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»надав [PERSON] кредит у сумі 7 200,00 грн. шляхом встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок відповідно до поданою нею заяви від 25.11.2010р. Кредитний ліміт в сумі 7 200.00 грн. був встановлений банком на карту відповідача 09.10.2013р. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 01 червня 2016 року становить 17 778,18 грн і складається із: заборгованості за тілом кредиту - 7 891,62 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами - 2 054,31 грн, нарахованої пені - 6 192,86 грн. та штраф - 1 050,00 грн., а також 500 грн - штраф (фіксована складова), та 822,77 грн - штраф (процентна складова). Відповідно до умов Кредитного договору, що складається із заяви [PERSON] разом із «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, Відповідач зобов`язався, в порядку та на умовах, що визначені Договором, повертати Кредит, виплачувати проценти та комісії за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах передбачених кредитним договором. На підтвердження вищевказаної позиції Позивач долучив копії Витягу з «Умов та правил надання банківських послуг» та Витягу з «Тарифів банку», якими регламентоване право ПАТ КБ «Приватбанк» в односторонньому порядку встановлювати та змінювати кредитний ліміт та умови кредитування клієнтів. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною ст. 1 ст. 626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Виходячи із юридичної природи кредитних договорів випливає, що його істотними умовами є: сума кредиту (кредитного ліміту), процента ставка за користування кредитними коштами, відповідальність за невиконання умов договору, порядок сплати кредиту та строк дії кредитної лінії. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У долучених Позивачем Витягах з «Умов та правил надання банківських послуг» (надалі - Умови) та «Тарифів банку» (надалі - Тарифи) відсутній підпис Відповідача, як і відсутня дата його підписання самим Позивачем. Так, Позивач не надав належних письмових доказів, які б свідчили про збільшення погодженого між сторонами кредитного ліміту, встановлення відповідної процентної ставки за користування кредитними коштами та відповідальності у разі несвоєчасності погашення боргу. Крім цього, матеріали справи не містять жодного доказу, що саме долучені до позовної заяви АТ КБ «Приватбанк» Умови та Тарифи були додатками до підписаної Відповідачем заяви від 25.11.2010 року, оскільки самі документи недатовані. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, вищевказані документи, зважаючи на ст.ст.77,80 ЦПК України, не можуть вважати належними та достатніми доказами, оскільки не містять повної та вичерпної інформації щодо предмету доказування. Разом з тим, Умови та Тарифи, які розміщенні на банківському сайті www.privatbank.ua,, як і роздруківка у вигляді відповідних Витягів, долучених Позивачем до позовної заяви, не є належними доказами, зважаючи на той факт, що даний доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Якщо розглядати відповідні Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку як частину договору № б/н від 25.11.2010р., оскільки вони містять такі істотні умови як: наслідки невиконання зобов`язань, розміри штрафних санкцій, розміри та порядок нарахування процентів, право банку на зміну умов в односторонньому порядку, збільшення розміру ліміту тощо - вони також повинні містити підпис Відповідача на підтвердження дотримання письмової форми договору. В даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин». Зважаючи на відсутність підпису Відповідача безпосередньо на Умовах та Тарифах банку, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, оскільки Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів розміщених на сайті: https://privatbank.ua не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору(правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019. у справі № 342/180/17). Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відтак, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 18 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 18 лютого 2011 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «Приватбанк» ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору, позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Відтак, враховуючи, що позивачем не заявлено вимог про стягнення додаткових платежів визначених ст.. 625 ЦК України, вимоги про стягнення відсотків, пені та штрафу, які ґрунтується на договорі б/н від 25.11.2010р., до задоволення не підлягають. Окрім цього, як вбачається із розрахунків заборгованості станом на 31.05.2015р. та станом на 01.06.2016р., відповідачем в рахунок виконання боргових зобов`язань було сплачено банку 12 475,38 грн. Також, відповідно до листа Миколаївського районного відділу ДВС ГТУЮ у Миколаївській області від 12.07.2018р. за вих. №6134 із боржника [PERSON] було стягнено та перераховано на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 3 556,71 грн. Відтак позивачем було отримано від відповідача 16 032,09 грн. Поряд з цим, як вбачається із виписки про рух коштів за картковим рахунком [PERSON] № [NUMBER] , за період від 01.11.2010р. по 08.11.2018р., нею за весь час користування карткою було використано коштів на суму 9 272,88 грн. Враховуючи суму виданих та отриманих коштів, очевидно, що банком було отримано всі кошти які використовувались [PERSON] та 6 759,21 грн. додаткових коштів. ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Згідно ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Аналізуючи вищенаведені обставини, а також враховуючи той факт, що кредитні кошти, які були отримані від Банку повернуті відповідачем повністю, суд приходить до переконання, що доводи позивача являються необґрунтованими та не підтверджені належними доказами, а тому до задоволення не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed