Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-21 00:00:00

В березні 2019 року позивачка за первісним позовом [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , третя особа- служба у справах дітей виконавчий комітет Кам`янської міської ради про позбавлення батьківських прав, призначення опікуна та стягнення аліментів. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідачі за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] - є батьками неповнолітньої дитини [PERSON] - [INFO] . З 2012 року батьки дитини, відповідачі за первісним позовом не піклуються про дитину, не займаються її вихованням, не турбуються про стан її здоров`я, дитина проживає разом з нею та дідусем, які тривалий час надають дитині належний догляд та турботу. Будь-якої матеріальної допомоги на утримання дитини відповідачі не надають, не піклуються про її фізичний і духовний розвиток, не спілкуються з нею. У зв`язку з чим, просить позбавити відповідачів за первісним позовом батьківських прав, призначити її опікуном неповнолітньої дитини [PERSON] та стягнути аліменти з відповідачів за первісним позовом на утримання дитини. В квітні 2019 року від відповідача за первісним позовом [PERSON] до суду надійшов відзив на первісний позов та зустрічна позовна заява, в якій він просить виключити відомості про нього, як батька з актового запису про народження дитини - [PERSON] , оскільки він не є біологічним батьком дитини. Крім того просив стягнути з відповідачів за зустрічним позовом, судові витрати, які він зазнав при розгляді справи (а.с. 45-46,50 Том № 1). В травні 2019 року від відповідачки за первісним позовом [PERSON] найшов відзив на позовну заяву, в якому вона позовні вимоги не визнає у повному обсязі, вважає їх надуманими, такими, що не відповідають законодавству та не підтверджуються доказами (а.с. 75-76 Том № 1). 15 березня 2019 року Ухвалою суду по справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання. 18.10.2019 року Ухвалою суду по справі була призначена судова-генетична експертиза для встановлення батьківства. 05 березня 2020 року Ухвалою суду по справі закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду. 05 березня 2020 року по Ухвалою суду була замінена третя особа за первісним позовом на орган опіки та піклування виконавчий комітет Кам`янської міської ради в особі служби у справах дітей Кам`янської міської ради. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, суду пояснила, що онука постійно проживає з нею, вона займається її вихованням та повністю утримує її. Дочка участі у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини не приймає. Вважає, що дитина хоче проживати з нею та дідусем. Просила відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви щодо стягнення з неї судових витрат, оскільки вважає, що вони повинні бути стягнуті з [PERSON] . Представник позивачки за первісним позовом в судовому засіданні уточнила позовні вимоги та просила позбавити [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої [PERSON] . Встановити опіку над [PERSON] і призначити позивачку за первісним позовом опікуном неповнолітньої [PERSON] . Відповідачка за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні, позовні вимоги за первісним позовом не визнала, суду пояснила, що з її матір`ю [PERSON] у неї склалися дуже складні відносини, вважає, що позивачка наговорює не неї, а позовні вимоги є необґрунтованими і безпідставними. В неї є бажання та можливість займатися вихованням своєї дитини, але матір перешкоджає її спілкуванню з дочкою. Просила відмовити у зустрічній позовній заяві. Дитину залишала матері для догляду, оскільки була змушена заробляти грошові кошти на утримання себе і дитини. Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні, просив задовольнити зустрічну позовну заяву, та виключити його з актового запису про народження дитини, як батька. Оскільки згідно судово- генетичної експертизи він не є батьком дитини. Крім того надав через канцелярію суду заяву, про подальший розгляд справи за його відсутності, оскільки він не бажає, більше приймати участь у засіданнях (а.с. 189 Том № 2) Представник третьої особи за первісним позовом надав заяву через канцелярію суду про розгляд справи за його відсутності, просив при винесенні рішення врахувати висновок (а.с. 111 Том № 2) Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду пояснив, він є психотерапевтом. Під час консультації з неповнолітньою [PERSON] він зробив висновок, що дитина [PERSON] має бажання проживати з дідусем та бабусею. Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду пояснила, що позивачку за первісним позовом [PERSON] та її чоловіка знає, близько 15 років. З слів [PERSON] знає, що неповнолітня дитина [PERSON] проживає разом з нею, мати дитини участі у вихованні не приймає. Судом була з`ясована думка неповнолітньої [PERSON] яка пояснила, що проживає з бабусею та дідусем з трьох річного віку. Рідну мати майже не пам`ятає, але отримує від неї подарунки у вигляді одягу та солодощів. Зі слів бабусі знає, що мати її покинула тому на неї дуже ображена. Заслухавши пояснення та доводи сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі, суд приходить до наступних висновків. Так з матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про народження яке видане Південним районним у місті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис 470, батьками неповнолітньої [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 24 Том № 1). Згідно рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21.03. 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 78 Том 1) З довідки, яка видана головою квартальним комітетом № 2 смт. Карнаухівка м. Кам`янське, в присутності двох свідків, вбачається, що неповнолітня [PERSON] проживає, за адресою: [ADDRESS] з 2013 року та по теперішній час (а.с. 18 Том № 1). З акту про проживання без реєстрації № 387 від 11.06.2019 року вбачається, що [PERSON] [INFO] проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 104 Том №1) З довідки № 1402/05/04 від 11.06.2019 року, вбачається, що [PERSON] [INFO] на обліку у лікаря -психіатра та лікаря- нарколога не перебуває, за медичною допомогою не зверталась (а.с. 146 Том 1) З характеристик на дитину [PERSON] (а.с. 152,153,154,Том №1) акту обстеження умов проживання від 13.08.2019 року (а.с. 160 Том № 1) вбачається, що неповнолітня [PERSON] проживає разом з бабусею за адресою: [ADDRESS] З ату обстеження житлово-побутових умов для проживання малолітньої дитини за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що власником домоволодіння є [PERSON] , зареєстровані особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Зареєстровані особи [PERSON] та [PERSON] фактично не мешкають у даному домоволодінні близько 7 років поспіль. Житлово-побутові умови для проживання дитини задовільні (а.с. 226-227 Том № 1) Згідно висновку № 8-вих20/497 від 20.07.2020 позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] відносно неповнолітньої [PERSON] є доцільним (а.с. 112-113 Том № 2) Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до ч.1 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із ч.1 ст.152 СК України право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 ст.155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Допитані в судовому засіданні свідки з боку позивачки за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] надали свідчення про те, що відповідачка [PERSON] участі у вихованні доньки не приймає, натомість психолог [PERSON] , який був залучений у справу в якості спеціаліста, ухвалою суду, та яка приймала участь у судовому засіданні при допиті дитини [PERSON] , надала психологічний висновок, з якого вбачається, що дитина має однобоку інформацію про свою матір, спирається на слова бабусі. Дитина ізольована від спілкування з матір`ю і це суперечить її інтересам. Дитина має бажання поспілкуватися з матір`ю та з`ясувати чому мати її покинула і взагалі, чи так це було насправді (а.с. 245 Том № 2). Суд вважає, встановленим той факт, що між сторонами склалися складні відносини, вихованням дитини займається позивачка за первісним позовом [PERSON] . Разом з тим, судом не встановлений факт винної поведінки [PERSON] по відношенню до своєї дитини, суд вважає, що мати має бажання приймати участь у житті дитини. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. У своїй сукупності факт повного заперечення позовної вимоги відповідачкою у судовому засіданні, дозволяють суду дійти висновку про відсутність законних підстав у розумінні Сімейного кодексу України про позбавлення батьківських прав. При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами, при цьому встановлено судом, що відповідачка вживає заходи для належного виконання батьківських обов`язків. Сам факт небажання [PERSON] не йти з дитиною на контакт спростовано у ході розгляду справи. У справі відсутні докази застосування до відповідачки заходів впливу у вигляді попередження з боку органів поліції, накладення адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідачки відносно дитини в матеріалах справи відсутні. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи матері, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідачку про необхідність зміни ставлення до виховання дитини, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків. Позивачкою та її представником за первісним позовом не доведено, що поведінка відповідачки [PERSON] відносно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї: необізнаність, відсутність матеріальних коштів для утримання дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Крім цього, у постанові Вищого Спеціалізованого Суду України у справі №211/559/16-ц від 01 листопада 2017 року наголошено на тому, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. В судовому засіданні була вислухана думка дитини, яка зазначила, що біологічну мати вона бачила тільки один раз, не бажає спілкуватись з нею, оскільки ображена не нею за те що вона її покинула. Бажає, проживати з бубусею та дідусем. Дослідивши вказане, суд зазначає, що важливими при врахуванні думки дитини, є ті обставини, що дитиина довгий час мешкає разом із бабою та дідом, також враховується міра набуття дитиною знань, досвіду і розуміння дійсності, усвідомлення сутності проблеми враховуючи її вік, а тому її поглядам надається менша значимість при оцінці найкращих інтересів, наприклад в порівнянні з більш дорослою людиною. Тому, суд наголошує, що думка дитини хоч і має значення, але в сукупності з іншими обставинами не є вирішальною. Причиною негативного ставлення дитини до своє біологічної матері суд вважає не тільки бездіяльність останньої, але і деякий психологічний вплив з боку позивачки за первісним позовом, який якщо навіть не виявлявся в її активній поведінці, але з кожним роком міцнів через сталі сімейні зв`язки, які склались між нею та відповідачкою по справі [PERSON] . Однак вищезазначене не свідчить про те, що біологічна мати не має права спілкуватись зі своєю донькою. Сама по собі довготривалість розлуки мати та дитини не виключає можливості відновлення дитячо-батьківських відносин, особливо з врахуванням того, що відповідачка категорично заперечує проти позбавлення її батьківських прав та наполягає на своєї участі у вихованні дитини . Таким чином, в даній конкретній ситуації, суд, співставляючи інтереси окремої особи в право якої здійснюється втручання (відповідача), враховуючи суспільні інтереси та інтереси дитини, вважає, що не позбавлення батьківських прав відповідачки буде кращим заходом для дитини ніж зворотне. Суд зазначає, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці (висновок ВС, який викладений в постанові № 753/2025/19 від 06.05.2020року). Для позбавлення батьківських прав мало впевнитися в невиконанні обов`язків по вихованню. Належить також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пунктом 17 вищезазначеної постанови передбачено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Вказане узгоджується з висновком Верховного суду від 03 жовтня 2019 року у справі №356/642/18. У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дочки [PERSON] , не відповідає інтересів дитини. Позивачка за первісним позовом та її представник не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, а також, що неналежне виконання [PERSON] її батьківських обов`язків створило загрозу життю дитини, про що суду не надано жодного доказу. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позові відмовити повністю. З метою захисту інтересів неповнолітньої [PERSON] [INFO] суд вважає необхідним попередити [PERSON] [INFO] про неприпустимість в подальшому порушення з її боку батьківських обов`язків щодо неповнолітньої [PERSON] [INFO] та про можливі наслідки у разі неналежного виконання батьківських обов`язків - позбавлення батьківських прав. Покласти на орган опіки та піклування виконавчий комітет Кам`янської міської ради контроль за виконанням [PERSON] [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , проживає: [ADDRESS] своїх батьківських обов`язків відносно неповнолітньої доньки [PERSON] [INFO] . Щодо вимог зустрічної позовної заяви [PERSON] про виключення його відомостей як батька з актового запису про народження дитини [PERSON] та стягнення судових витрат, суд вважає за необхідним задовольнити у повному обсязі. Як вбачається зі свідоцтва про народження [PERSON] , виданого Південним районним у місті Кам`янське відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 470, батьком дитини записаний [PERSON] , матір`ю [PERSON] (а.с. 23 Том 1). Відповідно до ч. 1 ст. 136 СК України, особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. Згідно висновку експерта № 924 від 27.11.2019 року батьківство громадянина [PERSON] у відношенні дитини [PERSON] виключається (а.с. 234-235 Том 1) Частиною 2 ст.136СК України встановлено, що у разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття (ч. 3 ст. 136 СК України). Як вбачається з предмету та підстав позову, позивач просить виключити відомості про нього як батька з актового запису про народження [PERSON] на тій підставі, що між ним та дитиною відсутнє кровне споріднення. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», судам слід ураховувати, що відповідно до ст. 136 СК України оспорювання батьківства можливе тільки після реєстрації народження дитини і до досягнення нею повноліття, а вразі її смерті не допускається. Оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень(ст. 136 СК України) шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини. Для вимог чоловіка про виключення відомостей про нього як батька з актового запису про народження дитини позовної давності не встановлено. Відповідно до п.2.13 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 № 96/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14.01.2011 за № 55/18793, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є рішення суду про виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, у якому зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Щодо стягнення судових витрат, суд зазначає наступне, оскільки в задоволенні позовних вимог за первісним позовом відмовлено у повному обсязі, відповідно до ст. 141 ЦК України, понесені відповідачами судові витрати по оплаті судового збору та витрат на правничу допомогу, які підтверджені належними докази підлягають стягненню з позивачки на користь відповідачів, а саме з [PERSON] підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 7 000,00 гривень на користь [PERSON] , що підтверджені наявними доказами в матеріалах справи, а також з [PERSON] підлягають стягненню судові витрати та витрати на правничу допомогу у розмірі 11 390,04 грн. на користь [PERSON] , що підтверджені наявними доказами в матеріалах справи.

Outcome: approved