Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-17 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивований тим, що 26 грудня 2008 року між Банком та [PERSON] був укладений договір, згідно з умовами якого Банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Вказуючи, що у зв`язку з невиконанням відповідачем належним чином умов договору у нього станом на 31 березня 2020 року виникла заборгованість в розмірі 22352.45 грн, Банк просив стягнути з відповідача суму заборгованості та судові витрати. У судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, до позовної заяви додав клопотання, в якому вказав, що не заперечує проти заочного розгляду справи, та просив позов задовольнити, а справу розглядати за його відсутності (а.с. 44). Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 103), про причини неявки суд не повідомляв, відзив на позов не подавав. Враховуючи, що в судове засідання учасники судового розгляду не з`явилися, то відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Ухвалою суду від 18 серпня 2020 року постановлено проводити заочний розгляд справи. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково з таких підстав. Судом встановлено, що 26 грудня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] укладено кредитний договір (без номеру) шляхом підписання заяви (а.с. 22), у якій відповідач вказав бажаний кредитний ліміт у сумі 500 гривень. До заяви додано Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачем 26 грудня 2008 року (а.с. 23), Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку. 26 грудня 2008 року на виконання умов договору відповідачу було видано картку № [NUMBER] . Термін дії картки встановлено до листопада 2012 року (а.с. 21). На картку відповідача 26 грудня 2008 року було встановлено кредитний ліміт у розмірі 500 грн, який не збільшувався, а 8 листопада 2019 року був зменшений до 0 грн (а.с. 20). Банк, надавши відповідачу кредит, свої зобов`язання за договором виконав. Отримання відповідачем кредитних коштів та користування ними підтверджується випискою по картковому рахунку № [NUMBER] (а.с. 16-19). З наданого Банком розрахунку видно, що заборгованість [PERSON] за кредитним договором (без номеру) від 26 грудня 2008 року станом на 31 березня 2020 року становить 22352.45 грн і складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 498.81 грн, заборгованості за простроченими відсотками - 16840.24 грн, пені - 3680.90 грн, комісії - 30 грн, судових штрафів - 250 грн (фіксована частина), 1052.49 грн (процентна складова) (а.с. 6-15). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором (частина перша статті 1056-1 ЦК України). Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Звертаючись до суду, Банк просив стягнути заборгованість за простроченим тілом кредиту, простроченими відсотками, комісію, пеню та штрафи за несвоєчасну сплату кредиту. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості посилався на довідку про умови кредитування, Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини договору. При цьому, у матеріалах справи відсутні докази, що саме з цими Умовами та Правилами ознайомився і погодився відповідач, підписуючи заяву від 26 грудня 2008 року, а також, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та у зазначеному в ньому розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). У розглядуваному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умов та Правила у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг такий документ не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Відсутні у матеріалах справи і докази про те, що Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які знаходяться в матеріалах справи, визнавались відповідачем як беззаперечні умови кредитного договору. Крім того, вказаний документ не містить підпису відповідача, а тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання заяви 26 грудня 2008 року. За змістом частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою вказаної статті процесуального закону передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Із наданого банком розрахунку видно, що заборгованість відповідача станом на 31 березня 2020 року за простроченим тілом кредиту становить 498.81 грн (а.с. 15 на звороті) на звороті), що не перевищує встановлений Банком кредитний ліміт. Виходячи з того, що відповідач фактично отримав та використовував кошти, надані Банком на кредитну картку, що й було предметом укладеного між сторонами договору, але не повернув їх, суд вважає, що вимоги Банку про стягнення з відповідача суми заборгованості за простроченим тілом кредиту, що ним фактично отримано і на час розгляду справи не повернуто, є підставними і підлягають до задоволення. На підтвердження викладених у позовній заяві обставин та розрахунку заборгованості Банком надано також довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», у якій відповідач власним підписом підтвердив, що ознайомлений з умовами надання картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (а.с. 23). Відповідно до вказаної довідки щомісячна базова ставка на користування кредитними коштами становить 2.5 %, порядок погашення заборгованості визначено щомісячними платежами до 25 числа місяця. Термін дії наданої відповідачу картки закінчився у листопаді 2012 року і нова картка йому не видавалася (а.с. 21). Відтак, у межах строку кредитування до листопада 2012 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця. Починаючи з грудня 2012 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, тобто з 1 грудня 2012 року позивач не міг такі проценти нараховувати. Проте, із розрахунку заборгованості видно, що проценти за користування коштами позивачем нараховані по 1 серпня 2019 року. З огляду на вищевказане, з таким розрахунком погодитися не можна у зв`язку з його безпідставністю і суд вважає, що у розглядуваному випадку з відповідача на користь позивача підлягають стягненню відсотки станом на листопад 2012 року, тобто нараховані до 1 грудня 2012 року, що відповідно до розрахунку заборгованості становить 585.63 грн (а.с. 9 на звороті). У правовідносинах, що виникли між сторонами у цій справі, права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі вимоги у позовній заяві відсутні. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12), від 4 липня 2018 року (справа № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року (справа № 202/4494/16-ц). Також Банк просив стягнути з відповідача за порушення виконання зобов`язань пеню в розмірі 3680.90 грн, судові штрафи - 250 грн (фіксована частина), 1052.49 грн (процентна складова), комісію - 30 грн, відповідно до умов підписаної відповідачем довідки про умови кредитування та пункту 8.6 Умов та Правил. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Системний аналіз наведеної норми права свідчить про те, що одночасне застосування штрафу і пені, які є одним видом цивільно-правової відповідальності, за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, суперечить положенням, закріпленим у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Відповідний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 9 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18). Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у зв`язку з чим заявлені Банком вимоги щодо одночасного стягнення пені та штрафу з відповідача є незаконними та необґрунтованими і суд вважає, що в розглядуваній справі можуть бути задоволені вимоги тільки щодо стягнення пені, яка нарахована позивачем за кожний день прострочення виконання зобов`язання. Враховуючи, що відповідачем не було спростовано розрахунків Банку щодо заборгованості за пенею, яка передбачена у підписаній ним довідці про умови кредитування, що було його процесуальним обов`язком відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України, то суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають до задоволення на суму 3680.90 грн. Стягнення з відповідача штрафу відповідно до пункту 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг, на що посилався позивач у позовній заяві, є безпідставним із вищенаведених у цьому рішенні мотивів, оскільки зазначений документ не має правового значення для спірних правовідносин. Ні в розрахунку заборгованості, ні в позовній заяві позивачем не зазначено правової природи комісії у розмірі 30 грн, яку він просив стягнути, та за які послуги вона нарахована. Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (в редакції, чинній на день підписання відповідачем заяви-анкети), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16. З огляду на вказане, позовні вимоги Банку в частині стягнення комісії є безпідставними, не ґрунтуються на законі та до задоволення не підлягають. У відповідності до вимог частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (21.32 %) підлягає стягненню судовий збір в розмірі 448.15 грн. (2102 грн * 21.32 % / 100% = 448.15 грн). На підставі викладеного, статей 526, 530, 610, 629, 634, 1048, 1054, 1056-1 ЦК України та

Outcome: partial