Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-23 00:00:00

В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Оскаржуваним рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 24 квітня 2014 року задоволено позов [PERSON]: стягнуто із [PERSON], [PERSON] в рівних частках на користь [PERSON] вартість належної позивачеві 5/12 частки кв.3 буд.6 по вул. Леніна м. Ніжина Чернігівської області, що становить 101875,00 грн., - по 50937 грн. 50 коп. з кожного. Припинено право власності [PERSON] на 5/12 частку кв.3 буд.6 по вул. Леніна м. Ніжина Чернігівської області. Визнано за [PERSON], [PERSON] в рівних частках право власності на належну [PERSON] 5/12 частки кв.3 буд.6 по вул. Леніна м. Ніжина Чернігівської області - по 5/24 частки за кожним. Стягнуто із [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі по 509 грн. 37 коп. з кожного, витрати за проведення судової експертизи у розмірі по 1008 грн. з кожного. За доводами апеляційної скарги, при ухваленні оскаржуваного рішення суд невірно трактував правові позиції, викладені в постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року по цивільній справі №6-4ц14, за якою має враховуватися інтереси всіх учасників спільної часткової власності і забороняється обмеження прав одних учасників за рахунок інших, а [PERSON] зловживає своїм правом на отримання грошової компенсації. [PERSON] стверджує, що в суді першої інстанції відповідачі не визнали позов, не бажали отримувати у власність належну позивачці частку квартири і заперечували проти сплати позивачеві грошової компенсації вартості частки у спільній частковій власності через відсутність грошових коштів; правовий режим володіння спірною квартирою між співвласниками ніким не порушувався, твердження позивача про те, що відповідачі їй чинять перешкоди у користуванні належною часткою є надуманими. В письмових запереченнях на апеляційну скаргу [PERSON] просить залишити без змін рішення суду першої інстанції як законне і обгрунтоване, оскільки відповідачам належить на праві власності два об'єкти нерухомості, а саме: [PERSON] та [PERSON] виділено в натурі 3/8 частини будинку з надвірними будівлями і спорудами по [ADDRESS]. Крім того, [PERSON] належить право власності на 1/5 частку та [PERSON] 1/10 частина будинку по [ADDRESS]. За твердженням позивача, відповідачі займаються підприємницькою діяльністю і торгують на місцевому базарі харчовими продуктами, а отже у них нема скрутного матеріального становища і вони можуть сплатити їй компенсацію за частку в будинку. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків. Перевіряючи згідно ст.303 ЦПК України законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, встановлені наступні обставини справи. Як встановлено апеляційним судом, квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві спільної часткової власності в таких частках: (а.с.28,29): - 5/12 частин належить [PERSON] на підставі дубліката свідоцтва про право власності від 10.08.2009 року, виданого органом приватизації Ніжинської міської ради та свідоцтва про право на спадщину від 23.01.2009 року, виданого Ніжинською міською державною нотаріальною конторою (а.с.9,13); - 1/12 частина належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 06.12.2007 року, виданого Ніжинською міською державною нотаріальною конторою (а.с.39); - 1/2 частина належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 06.12.2007 року, виданого Ніжинської міською державною нотаріальною конторою та на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12.11.2009 року, виданого Ніжинською міською державною нотаріальною конторою (а.с.40,14). З матеріалів справи вбачається, що в грудні 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про виділення позивачу в натурі 5/12 частин квартири [ADDRESS], виділивши [PERSON], [PERSON] інші 7/12 частини зазначеної квартири. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що між позивачем та відповідачами склалися неприязні стосунки, угоди про спосіб виділу 5/12 частини позивача між сторонами не досягнуто та позивач бажає використовувати свою частину у спірній квартирі на власний розсуд. За висновком судової будівельно-технічної експертизи № С-34 від 12 березня 2014 року ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 244 500,00 грн. (а.с.54-63). За висновокм експертизи є неможливим поділ квартири [ADDRESS] з зазначенням необхідних переобладнань в квартирі в частках: - 5/12, 1/12 та 1/2 з обладнанням ізольованих однокімнатних квартир не вбачається можливим тому, що по площі ідеальних частин 5/12 (25,29 кв.м.) та 1/12 (5,06 кв.м.) не можливо влаштувати мінімальну ізольовану квартиру; - 5/12 та 7/12 з обладнанням ізольованих однокімнатних квартир не вбачається можливим тому, що по площі ідеальної частини 5/12 (25,29 кв.м.) не можливо влаштувати мінімальну ізольовану квартиру 02.04.2014 року [PERSON] звернулася до суду із заявою про зміну підстави позову та просила стягненути з [PERSON], [PERSON] на користь позивача грошову компенсацію вартості 5/12 частини квартири [ADDRESS] у розмірі 101 875,00 грн., припинивши право власності позивача на дану частину та визнати право власності на цю частину помешкання за відповідачами. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи норми ст.364 ЦК України та правову позицію Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 19 лютого 2014 року по цивільній справі №6-4ц14, не передбачається згода інших співвласників на виділ частки та не ставиться право співвласника на виділ у залежність до згоди інших співвласників і мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ. Під час розгляду справи в суді першої інстанції не знайдено доказів на підтвердження зловживання позивачем, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні, порушення прав інших осіб внаслідок реалізації цього права. Проте, апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне. Відповідно до ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст.319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Сукупність обставин цієї справи приводить апеляційний суд до переконання, що при вирішенні спору крім спеціальної норми слід керуватися і загальними засадами цивільного судочинства (ст.3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав і інтересів усіх співвласників та виходячи з того, чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову або іншу матеріальну компенсацію вартості його частки, і що такий виділ не завдасть їм шкоди. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №С-34 від 12 березня 2014 року ринкова вартість спірної квартири становить 244 500,00 грн., то залежно від розміру частки співвласників вартість 5/12 частки [PERSON] складає 101 875,00 грн., [PERSON] - 20 375,00 грн., [PERSON] - 122 250,00 грн. Як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду справи, [PERSON] та [PERSON] категорично заперечували проти стягнення з них на користь [PERSON] грошової компенсації вартості частки у спільній частковій власності, посилаючись на відсутність у них грошових коштів на сплату позивачеві вартості її частки будинку. Відповідачі також висловили категоричну незгоду отримувати у власність належну позивачці частину будинку. Перевіряючи доводи апеляційної скарги встановлено, що згідно довідки виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 22.07.2014 року №24 [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS], а тимчасово проживає по [ADDRESS] разом з сином - [PERSON] (а.с.156). [PERSON] зареєстрована та проживає в [ADDRESS] разом з матір'ю - [PERSON], що підтверджується довідкою виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 22.07.2014 року №25 (а.с.157). Як встановлено апеляційним судом, [PERSON] та [PERSON] не зареєстровані як суб»єкти підприємницької діяльності, що підтверджується довідками з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 02.06.2014 року (а.с.152,153). За відомостями центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів за період з 01.01.2013 рік по 31.03.2014 року [PERSON] та [PERSON] доходів не отримували (а.с.147,148). З трудової книжки [PERSON] вбачається, що 10.07.2009 року вона звільнена з роботи і записи після 10.07.2009 року у трудовій книжці відсутні (а.с.149-151). Як пояснила в апеляційному суді [PERSON], трудової книжки у неї нема і ніколи не було. Зазначені обставини, які є суттєвими при вирішенні спору, не були з»ясовані і не досліджувались судом першої інстанції. Зважаючи, що судове рішення не може грунтуватись на припущеннях, апеляційним судом не знайдено достовірних і безспірних доказів, які б об»єктивно підтвердили, що кожен з відповідачів має такий дохід, який надавав би їм реальну можливість та без негативних наслідків і без шкоди власним інтересам сплатити позивачеві по 50937,5 грн. як компенсацію її частки власності. Отже, доводи позивача про те, що відповідачі у змозі сплатити їй грошову компенсацію вартості частки у спільній частковій власності у розмірі 101875 грн. є голослівними і не підтверджені матеріалами справи. Разом з тим, [PERSON], [PERSON] не надавали згоду викупити у [PERSON] її частку в праві власності, а примушувати до цього є також порушення прав відповідачів, оскільки примусове, усупереч їх волі визнання за відповідачами права власності на частку позивача є використання одним власником свого права власності на шкоду іншим співвласникам, що є неприпустимим. Окрім того, чинне законодавство України не передбачає набуття права власності у примусовому порядку. Таким чином, задовольняючі позовні вимоги суд першої інстанції врахував вимоги та інтереси позивача, залишивши поза увагою та оцінкою незгоду відповідачів на стягнення компенсації та їх доводи про неможливість сплати грошової компенсації по 50 937 грн. 50 коп. з кожного, і не звернув уваги, що правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. При цьому апеляційний суд враховує, що [PERSON] не вирішувала у судовому порядку питання про усунення перешкод у користуванні власністю, що підтверджується наявною у справі ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігвської області від 28.11.2013 року, якою позов [PERSON] до відповідачів про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою за її, [PERSON], заявою залишено без розгляду (а.с.86). Разом з тим, твердження апелянта про те, що заява про зміну предмета позову подана після початку розгляду справи по суті є хибним та не ґрунтується на матеріалах справи, зважаючи на таке. Відповідно до ч.2 ст.31 ЦПК України до початку розгляду справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а згідно ч.1 ст.173 ЦПК України розгляд справи по суті розпочинається доповіддю головуючого про зміст заявлених вимог та про визнання сторонами певних обставин під час попереднього судового засідання, після чого з'ясовується, чи підтримує позивач свої вимоги, чи визнає відповідач вимоги позивача та чи бажають сторони укласти мирову або звернутися для вирішення спору до третейського суду. Як вбачається з матеріалів справи, 15.01.2014 року в судовому засіданні було задоволено клопотання [PERSON] про призначення будівельно-технічної експертизи та зупинено провадження по справі (а.с.43), 25.03.2014 року провадження по справі відновлено і призначено розгляд даної справи на 02.04.2014 року (а.с.68). 02.04.2014 року на адресу суду надійшла заява про зміну підстави позову та згідно журналу судового засідання від 02.04.2014 року по справі оголошена перерва до 14.04.2014 року для надання сторонам можливості ознайомитися із заявою про зміну предмета позову та підготуватися до судового розгляду (а.с.109-110). 14.04.2014 року безпосередньо розпочато судовий розгляд даної справи по суті (а.с.111-112), в той час як із заявою про зміну підстави позову позивач звернулася 02.04.2014 року, що підтверджується відбитком штампа вхідної кореспонденції суду першої інстанції, тобто до початку розгляду справи по суті (а.с.71-74, 101). Отже, позивач правомірно розпорядилась своїми процесуальними правами. За викладених обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню через порушення норм матеріального права з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільній частковій власності. Відповідно до ст.88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] належить стягнути витрати, понесені на сплату судового збору за апеляційний розгляд справи в сумі 254 грн. 69 коп., що підтверджується оригіналом квитанції (а.с.125).

Outcome: approved