Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-14 00:00:00

В березні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про скасування державного акту на право приватної власності на землю, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та державної реєстрації на нерухоме майно, в якому просила постановити рішення, яким визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку за адресою: Дніпропетровська область Дніпровський район, смт. Кіровське (нині смт.Обухівка), вул. Чапаєва, буд. 23, серія ІV №061459 від 19 лютого 2001 року, рішення Кіровської селищної ради Дніпропетровського району №35 від 18 квітня 2001 року про дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку за адресою: Дніпропетровська область Дніпровський район, смт. Кіровське, вул. Чапаєва, буд. 23, рішення Кіровської селищної ради Дніпропетровського району №97 від 22 лютого 2002 року про затвердження акту прийомки та визнання права особистої власності на житловий будинок за адресою: Дніпропетровська область Дніпровський район ,смт. Кіровське, вул. Чапаєва, буд. 23, свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 10 жовтня 2007 року серія ЯЯЯ №172570 на житловий будинок за адресою: Дніпропетровська область Дніпровський район,смт. Кіровське, вул. Чапаєва, буд. 23, та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №16228828 від 10 жовтня 2007 року на житловий будинок за тією ж адресою. В квітні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом про усунення їй перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою, в якому просила постановити рішення, яким зобовязати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою за адресою: Дніпропетровська область Дніпровський район,смт. Кіровське, вул. Чапаєва, буд. 23. Позивачка [PERSON] у судове засідання 15 листопада 2017 року не зявилася, її адвокат за договором про надання правової допомоги [PERSON] через канцелярію суду надала заяву про відкладення розгляду справи, але доказів поважності причини неявки не надала. Тому, суд вважає за необхідне визнати неявку [PERSON] та її адвоката не поважною. Враховуючи конкретні обставини справи, встановлені ст. 157 ЦПК України строки розгляду справи та те, що неявка [PERSON] та її адвоката особисто, належним чином повідомлених про час та місце судового засідання без поважних причин згідно ст. 169 ЦПК України не тягне відкладення розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності [PERSON] та її адвоката на підставі доказів, які маються в матеріалах справи. [PERSON] до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Право кожного на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку судом, встановлений законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов'язків цивільного характеру передбачено п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. ст. 2, 8 ЦПК України. Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи враховується період з дня надходження до суду позовної заяви до завершення виконання рішення суду. Право доступу до суду включає право на виконання судового рішення без надмірних затримок (рішення ЄСПП у справі «[PERSON] проти Італії»). Європейський суд дотримується думки, що неможливість особи домогтися виконання рішення протягом тривалого часу становить втручання у його право на мирне володіння своїм майном у сенсі пункту 1 статті 1 Протоколу №1 до Конвенції. (рішення ЄСПП у справі «Шмалько проти України»). Обов'язок забезпечувати ефективну реалізацію прав, захищених цим документом, має бути результатом позитивних обов'язків держави (зокрема, рішення ЄСПП у справі «X і Y проти Нідерландів»), ці позитивні зобов'язання повинні встановлювати певні засоби, потрібні для захисту права на власність (рішення ЄСПП у справі «Лопез Остра проти Іспанії»). Статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен, чиї права і свободи, викладені в цій Конвенції, порушуються (для позивача це стаття 1 Першого Протоколу), має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі. На національному рівні має бути гарантований правовий захист задля реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певну свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але, у всякому випадку забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі запобігання чи припинення подальшого тривання стверджуваного порушення (зокрема, рішення ЄСПП у справі «Кудла проти Польщі»). При вирішенні питання про поважність неявки позивачки в судове засідання, суд керується наступним. Згідно з ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки. [PERSON] до ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на один місяць. При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обовязком не тільки суду, а й осіб які беруть участь у справі. Суд не зобовязаний відкладати засідання, якщо сторона навіть вперше не зявилася на розгляд і має право ухвалити рішення за наявними у справі матеріалами, про що Вищий Господарський Суд України виклав в своїй постанові від 07 липня 2016 року у справі № 910/21819/15. ВГС України підкреслив, що підставою для відкладення є не відсутність представника сторони, а саме неможливість вирішити спір у судовому засіданні, тобто відкладення справи є правом, а\~ не обовязком суду. Якщо матеріалів у справі достатньо і суд правильно застосовує при вирішенні спору законодавство, то відсутність представника сторони вже ні на що не впливає. Єдиною умовою в такому випадку для суду, щоб рішення не було скасоване у вищих судових інстанціях, це належне повідомлення сторін та учасників справи про час та місце розгляду справи, зокрема відсутність в матеріалах справи поштових повернень про невручення стороні відповідних повідомлень суду. В силу вимог п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Обовязок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням п. 1 ст. 6 даної Конвенції (параграф 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Всі ці обставини слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. [PERSON] до положень ч. 1 ст. 157 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи вказаної категорії протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження по справі (при цьому, згідно з ухвалою судді провадження по справі було відкрито 01 серпня 2014 року), а відповідно до положень ст. 1 ЦПК України - завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Чергове відкладення розгляду справи, сприятиме порушенню гарантованих державою прав та інтересів [PERSON], а навмисне затягування [PERSON] та її адвокатом розгляду справи унеможливить вчасний розгляд справи судом. Відповідачка [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги за основним позовом не визнали, зустрічні позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Представники третіх осіб Реєстраційної служби Дніпровського районного управління юстиції, Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, Управління Держгеокадастру у Дніпровському районі Дніпропетровської області у судове засідання не зявилися. Вислухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. [PERSON] до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ч. 2 ст. 158 ЗК України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб. Згідно з ст. ст. 143, 146, 149 ЗК України вилучення (викуп) та припинення права користування або права власності на земельну ділянку чи її частину за відсутності на це згоди землекористувача або власника може здійснюватись виключно в судовому порядку. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] у відповідності до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10 жовтня 2007 року є одноосібним власником будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область Дніпровський район, смт. Кіровське, вул. Чапаєва, буд. 23 (а.с.14). Вказаний житловий будинок було збудовано на земельних ділянках, які належать [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 листопада 2000 року (а.с.10) та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 лютого 2001 року (а.с.9). В подальшому, на підставі вказаних договорів купівлі-продажу [PERSON] отримала Державний акт на право приватної власності на землю серія ІV №061459 від 19 лютого 2001 року, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №5423 (а.с.8). З 1997 року по квітень 2007 року [PERSON] проживала однією сім'єю з [PERSON] Рішенням по справі № 2-283/10 від 11 квітня 2011 року, яке ухвалою апеляційного суду було залишено без змін, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно було відмовлено, натомість зустрічний позов [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю суд задовольнив та зобов'язав [PERSON] усунути перешкоди в користуванні будинком за адресою: Дніпропетровська область Дніпровський район ,смт. Кіровське, вул. Чапаєва, буд. 23, шляхом вселення [PERSON] до вказаного будинку. Фактичне вселення [PERSON] в будинок відбулось 11 листопада 2011 року. Окрім цього встановлено, що 20 квітня 2009 року [PERSON] начебто уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: Дніпропетровська область Дніпропетровський район сел. Кіровське, вул. Чапаєва, буд. 23, але нотаріально такий договір посвідчено не було. Так, рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2009 року позов [PERSON] до [PERSON] про визнання дійсним договору та визнання права власності, було задоволено. Але, ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2009 року, вищевказане рішення було скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції, і вже рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2012 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], третя особа - [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, судом було відмовлено. Вищевикладені обставини свідчать про те, що перехід права власності на спірне майно здійснювався між [PERSON] до [PERSON] без законних на те підстав та без волі єдиної законної власниці нерухомого майна [PERSON], оскільки скасований рішенням суду договір укладений між [PERSON] до [PERSON] від 20 квітня 2009 року не тягне за собою ніяких правових наслідків для сторін, а отже відсутні підстави для визнання його дійсним. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2014 року (а.с.20-21) та додатковим рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2015 року (а.с.22), які були залишені без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2017 року (а.с.23-25), витребувано з чужого незаконного володіння [PERSON] нерухоме майно: житловий будинок та земельна ділянка, що розташовані за адресою: Дніпропетровська область Дніпропетровський район сел. Кіровське, вул. Чапаєва, буд. 23, визнавши право власності на вищевказані житловий будинок та земельну ділянку за [PERSON] За змістом ст. 17 ЗК України 1990 року (в редакції, яка була чинною на час прийняття рішення виконавчого комітету Кіровської селищної ради Дніпропетровської області) передача земельних ділянок у приватну власність провадилась [PERSON] народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, [PERSON] народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім'ї. [PERSON] народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською селищною) [PERSON] народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) [PERSON] народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у пласкість. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), провадиться сільськими, селищними, міськими [PERSON] народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки. Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення. [PERSON] до ст. 22 ЗК України 1990 року (в редакції, яка була чинною на час видачі державного акта) право власності на землю виникає після встановлення землевпорядний, організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними. міськими, районними [PERSON] народних депутатів (стаття 22 ЗК України 1990 року з редакції, яка сула чинною на час видачі спірного державного акта), та виникає з моменту державної реєстрації цього права. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України з абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. [PERSON] до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 140 ЗК України, містить вичерпний перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку, а саме: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду; не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Отже, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, і оспорюваних [PERSON] державний акт, що посвідчує право приватної власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область Дніпровський район, смт. Кіровське, вул. Чапаєва, буд. 23, виданий згідно всіх чинних на момент винесення рішенням приписів законодавства та уповноваженим суб'єктом: владних повноважень, на сьогоднішній день [PERSON] є повноважним, законним власником земельної ділянки та будинку, що знаходяться за адресою: Дніпропетровська область Дніпровський район, смт. Кіровське, вул. Чапаєва, буд. 23. [PERSON] вчиняє низку дій щодо фактичного позбавлення власника земельної ділянки [PERSON] права на користування своїм майном. Зокрема, через постійну зміну замків на паркані, який огороджує земельну ділянку, [PERSON] не має можливості потрапити на належну їй земельну ділянку та розташований на ній будинок. Як випливає з положення ст. 377 ЦК України та п. «а» ч. 1 ст. 95 ЗК України, а також ст. 120 ЗК України, землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право самостійно господарювати на землі, та як наслідок вільно володіти та користуватись земельною ділянкою, яка знаходиться під житловим будинком та необхідна для його обслуговування. [PERSON] до ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування заданих збитків, а також запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. За приписами ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 60 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Отже, в результаті дослідження у судовому засіданні документації, вислухавши [PERSON] та її представника, з огляду на вищевикладені обставини та аналізуючи вищевикладені норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку, що є всі підстави для задоволення вимог власника земельної ділянки [PERSON] до не власника земельної ділянки [PERSON] про усунення перешкод в користуванні її земельною ділянкою. Що стосується позовних вимог [PERSON] про скасування державного акту на право приватної власності на землю, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та державної реєстрації на нерухоме майно, яка не надала належних та допустимих доказів у розумінні ст. 57-60 ЦПК України на підтвердження позовних вимог, то вони задоволенню не підлягають, оскільки є безпідставними та необґрунтованими. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому на підставі ст. 88 ЦПК України, з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути суму сплаченого судового збору в розмірі 640 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved