Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-06 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» (далі - позивач) через представника за довіреністю (а.с. 36) Гребенюка О.С. звернулося до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що між позивачем і відповідачем укладено договір, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 9000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за вказаним договором у останнього утворилася заборгованість перед позивачем, розрахунок якої додано до позову. Враховуючи викладене та посилаючись на приписи діючого законодавства, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 123699,23 гривень та судові витрати. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 25 червня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким останній позов не визнав, виходячи, зокрема з невірного розрахунку суми заборгованості, оскільки позивачем нараховано відсотки за невірною ставкою. При цьому матеріали справи не містять виписки з банківського рахунку, що у свою чергу є єдиним належним доказом руху коштів по рахунку. Крім того, наданий розрахунок є незрозумілим. Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17, стверджував, що позивач і відповідач не узгодили всі істотні умови договору кредитування, оскільки остання не ознайомлена з Умовами та правилами надання банківських послуг та не підписувала їх, що у свою чергу суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Вказував на закінчення строку позовної давності, який слід рахувати з моменту останньої сплати заборгованості за кредитним лімітом - 23 червня 2014 року, у зв`язку з чим просив у задоволенні позову відмовити повністю. У відповіді на відзив представник позивача, посилаючись на норми цивільного законодавства, наполягав, що між позивачем та відповідачем фактично відбулося укладення договору приєднання, оскільки остання підписала заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Крім того, до позовної заяви додано Довідку про умови кредитування з використанням картки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду», яка також підписана відповідачем, а тому остання ознайомлена з умовами кредитування. В частині застосування позовної давності заперечував, вказуючи, що 23 жовтня 2015 року мало місце договірне списання коштів у розмірі 86,29 гривень, процедура проведення якого передбачена Умовами та правилами надання банківських послуг. Крім того, позивач здійснював перевипуск банківської картки, строк дії якої сплив у кінці квітня 2018 року, а позов подано до суду 18 травня 2019 року, у зв`язку з чим строк звернення до суду не пропущено. Відповідь на відзив також містить обґрунтування та розшифровку розрахунку заборгованості. При цьому представник позивача звертав увагу суду, що відповідачем не надано будь-якого контррозрахунку. У запереченні представник відповідача наполягав, посилаючись на практику Верховного Суду, що сторони не погодили всі істотні умови кредитного договору, та просив суд відмовити у задоволенні позову, застосувавши позовну давність. Позивач також надіслав до суду письмові пояснення, відповідно до змісту яких вкотре вказував на фактичне укладення договору шляхом приєднання відповідача до запропонованих умов. Звертав увагу суду на те, що відповідач певний період часу активно використовувала кредитні кошти, здійснювала погашення кредиту та процентів за користування ним, що свідчить про її обізнаність з умовами кредитування, однак заборгованість не погасила. Від представника відповідача надійшли пояснення, в яких останній стверджував про недопустимість як доказів довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти відповідача та фото відповідача з банківською картою. У відповіді на вказані пояснення позивач вкотре стверджував про укладення між сторонами кредитного договору на умовах публічної оферти, узгодження сторонами всіх істотних його умов. Вказував на доведеність позовних вимог належними і допустимим доказами. 7 квітня 2020 року позивач явку свого представника у судове засідання не забезпечив з невідомих суду причин. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до прохальної частини позову позивач просив провести розгляд справи за його відсутності та проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення не заперечував. У судовому засіданні 7 квітня 2020 року відповідач та її представник проти задоволення позову заперечили, виходячи з підстав, викладених у поданих ними процесуальних документах. Зокрема, представник відповідача наполягав на застосуванні позовної давності. Відповідач додатково пояснила, що є одинокою матір`ю двох дітей та має скрутне матеріальне становище. Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Заслухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та визначив відповідні до них правовідносини. Відповідно до заяви № б/н від 27 вересня 2011 року відповідач отримала кредит у розмірі 9000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складає між нею та позивачем договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. До анкети-заяви банк додав Довідку про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачем та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 6 березня 2010 року № СП-2010-256. Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості станом на 31 січня 2019 року заборгованість становить 278137,22 гривень та складається з наступного: -6887,31 гривень - заборгованість за кредитом; -266053,69 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; -5196,22 гривень - заборгованість за пенею та комісією. Водночас позивач просив стягнути з відповідача заборгованість частково у розмірі 123699,23 гривень, яка складається з наступного: -6887,31 гривень - заборгованість за кредитом; -116811,92 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець, в даному випадку позивач. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України (в редакції, яка діяла на момент укладення договору) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України). З матеріалів справи судом встановлено, що відповідач підписав Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», відповідно до якої застосовується базова ставка 2,5% на місяць за користування кредитними коштами. Таким чином, сторони в належній формі погодили умови щодо порядку та розміру сплати процентів. Разом з тим суд погоджується з твердженням представника відповідача про закінчення строку позовної давності, виходячи за наступного. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Частиною 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Зі змісту Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», підписаної відповідачем, вбачається, що щомісячні платежі сплачуються до 25 числа місяця, наступного за звітним. Так, з розрахунку заборгованості (а.с. 5-7) і виписки по рахунку відповідача (а.с. 81-85) вбачається, що відповідач востаннє самостійно здійснювала платіж в рахунок погашення заборгованості 23 червня 2014 року у розмірі 570,00 гривень. Натомість 23 жовтня 2015 року востаннє відбулося автоматичне погашення простроченої заборгованості з іншої карти відповідача у розмірі 86,29 гривень. Зокрема, у п. 1.1.3.1.6 Витягу з Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 10-33), доданих до позовної заяви, визначено, що клієнт доручає банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, відкритих в валюті кредитного ліміту, в межах сум, які підлягають сплаті банку по цьому договору, при настанні строків платежів, а також списання грошових коштів з картрахунку в випадку настання строків платежів по іншим договорам клієнта у розмірах, визначених цими договорами (договірне списання), в межах сум, платіжного ліміту картрахунку. Банк проводить списання коштів в грошовій одиниці України/іноземній валюті з будь-якого рахунку клієнта в сумі, що еквівалентна сумі заборгованості в іноземній валюті/національній валюті України по договору. Можливість здійснення банківськими установами договірного списання передбачено у постанові Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», де визначено, що списання договірне - списання банком з рахунку клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом. Позивач, обґрунтовуючи свою позицію в цій частині, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 10-33) та наказ від 6 березня 2010 року № СП-2010-256 про їх затвердження (а.с. 87-88). Проте, суд не погоджується з такими доводами позивача, виходячи зі змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року в справі № 342/180/17. Так, позивачем не доведено та матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема й щодо договірного списання. Крім того, роздруківка із сайту банку (позивача) Умов та правил надання банківських послуг належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15 і не спростовано позивачем. Те саме стосується і наданої позивачем роздруківки з мережі Інтернет наказу від 6 березня 2010 року № СП-2010-256 (а.с. 87-88) про затвердження Умов та правил надання банківських послуг. Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим позивачем, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність в Анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг та Довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» домовленості сторін про договірне списання Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідатиме встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливого розгляду справи судом. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді порядок договірного списання. З цих же підстав суд відхиляє доводи позивача про збільшення строку позовної давності до 50 років відповідно до п. 1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг. Таким чином, виходячи з дати подання позовної заяви до суду - 18 травня 2019 року, про що свідчить штамп відділення поштового зв`язку на конверті (а.с. 41), суд дійшов висновку про закінчення строку позовної давності, який слід рахувати з моменту невиконання відповідачем обов`язку щодо внесення чергового платежу після добровільно здійсненого останнього платежу 23 червня 2014 року. Оскільки відповідач з 23 червня 2014 року припинила виконувати щомісячні зобов`язання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом (згідно наданого позивачем розрахунку кредитної заборгованості та виписки по банківському рахунку), то з цього часу банк мав можливість реалізувати своє право в примусовому порядку через суд щодо повернення кредиту, проте до суду звернувся лише 18 травня 2019 року, тобто поза межами позовної давності, встановленої ст. 257 ЦК України, про застосування якої просив представник відповідача. При цьому суд критично оцінює доводи позивача про те, що основна картка в подальшому була перевипущена та відповідачу видана нова картка зі строком дії до кінця 04/2018, тобто до 30 квітня 2018 року, оскільки вони допустимими та належними доказами не підтверджені. Так, в матеріалах справи відсутні докази того, що після закінчення строку дії платіжної (кредитної) картки відповідачем була отримана нова картка. Натомість наданий позивачем лист від 25 липня 2019 року № 30.1.0.0/2-20190524/423 про термін дії нової перевипущеної кредитної картки, виданої відповідачу, до кінця квітня 2018 року (а.с. 80), на переконання суду, належним доказом бути не може, так як цей доказ залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни, а його дійсність заперечується представником відповідача, зокрема у процесуальних документах, наданих суду, та під час судового засідання. Суд також оцінює критично надані позивачем роздруківки фотографій (а.с. 86, 133), де зображено нібито відповідача, яка у руках тримає невідому банківську картку, оскільки з вказаних фотографій неможливо встановити коли вони були зроблені. Матеріали справи не містять інших доказів, що свідчили б про переривання позовної давності. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 545/765/17 та від 7 серпня 2019 року у справі № 199/4074/16. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У контексті оцінки кожного аргументу (доводу) позивача суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Проніна проти України» (пункт 23) і «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що більшість доводів сторін, які мають значення для правильного вирішення спору, отримали достатню оцінку з боку суду в тій мірі, щоб вважати рішення суду обґрунтованим. За таких обставин, беручи до уваги сплив строку позовної давності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову повністю.

Outcome: dismissed