Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-19 00:00:00

В березні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та стягнення витрат на утримання майна, яке є у спільній власності, який у липні 2014 року уточнив та просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за припинення його частки у спільно придбаному майні (дубовий кухонний куток, овальна кухня, меблева стінка в залі, м'який куток з двома кріслами, телевізор «Панасонік», три ковра, екосистема «Хьюля», зволожувач повітря, кондиціонер «Панасонік», морозильна камера, диван, газова піч) у сумі 30100 грн. 00 коп.; стягнути з [PERSON] на його користь компенсацію за оплату кредиту та відсотків, на придбання їхнього спільното автомобілю марки «КИА Каренс» державний помер [NUMBER] за період з 26 квітня 2011 року по 01 липня 2014 року 41100 гри. 00 коп.; судові витрати зі сплати судового збору та витрати на правову допомогу - покласти на відповідача. В обґрунтування позову позивач вказав, що в період з 01 січня 2004 року по 25 березня 2011 року він, [PERSON] та [PERSON] знаходилися в фактичних шлюбних відносинах. Протягом фактичних шлюбних відносин вони спільно придбали майно: дубовий кухонний куток вартістю 3800 грн., овальну кухню вартістю 3000 грн., меблеву стінку вартістю 6000 грн., м'який куток з двома кріслами вартістю 7000 грн., телевізор «Панасонік» вартістю 4500 грн., три коври вартість 4000 грн., екосистему «Хьюля» вартістю 14000 грн., зволожувач повітря вартістю 2000 грн., пральну машину «Вірпул» вартість 4000 грн., кондиціонер «Панасонік» вартістю 3500 грн., морозильну камеру вартістю 2400 грн., диван вартість 3000 грн., газову піч вартістю 3000 грн., на загальну суму 60200 грн. Оскільки всі вказані речі залишилися у відповідачки і вона продовжує користуватися ними, важає за доцільне присудити йому грошову компенсацію половини їхньої вартості 30100 грн. Крім того, вказав що ними у 2008 році було придбано у кредит легковий автомобіль [NUMBER]. На момент припинення фактичних шлюбних відносин між ними - 25 березня 2011 року, кредит за даний автомобіль було сплачено частково. Він продовжує сплачувати кредит самостійно. За період з 25 березня 2011 року по 01 лютого 2013 року в рахунок погашення кредиту та відсотків за придбання автомобілю ним було сплачено 82200 грн. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2013 року, автомобіль було визнано об'єктом спільної сумісної власності, та визначена частка відповідачки у розмірі 1/2 частини. Вважає, що відповідачка повинна приймати участь в оплаті кредиту за який було придбано автомобіль, сплачуючи йото половину. Однак вона відмовляється від сплати кредиту, що змусило його звернутися з даним позовом до суду та просити стягнення з [PERSON] половину витрат, які він поніс на оплату їхнього спільного автомобілю, з моменту припинення фактичних шлюбних відносин, а тому він вимушений звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх прав. В серпні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, припинення права власності та стягнення компенсації, який в жовтні 2014 року уточнила та просила розділити майно подружжя та виділити у власність: [PERSON] екосистему «Хьюла» вартістю 14000 грн., зволожувач повітря вартістю 2031 грн., два коври вартістю 1500 грн., загальною вартістю 17031 грн., їй [PERSON] меблеву стінку в залі, м'який куток з двома кріслами, один ковер, пральну машину «Вірпул», кондиціонер «Панасонік», морозильну камеру, диван, загальною вартістю 16533 грн.; припинити право власності її, [PERSON] на 1/2 частину автомобіля марки «КИА Каренкс» державний номер [NUMBER]; стягнути з [PERSON] на її користь компенсацію по виплатам кредиту за автомобіль марки «КИА Каренкс» державний номер [NUMBER] за період з 10 грудня 2008 року по 10 березня 2011 року у розмірі 40 849 грн. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] вказала на те, що дійсно з 2001 по 2011 рік вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] За час спільного життя у фактичних шлюбних відносинах вони сумісно придбали наступні речі: меблеву стінку в залі вартістю 2551 грн., м'який куток з двома кріслами вартістю 4048 грн., три коври вартістю 2000 грн., екосистема «Хьюля» вартістю 14000 грн., зволожувач повітря вартістю 2031 грн., пральна машина «Вірпул» вартістю 1804 грн., кондиціонер «Панасонік» вартістю 3549 грн., морозильну камеру вартістю 2050 грн., диван вартістю 1531 грн., а всього на загальну суму 33564 грн. Щодо посилання [PERSON] на придбання дубового кухонного кутка за ціною 3800 грн. та овальної кухні за ціною 3000 грн. не відповідає дійсності по двом причинам: меблі придбавались за ціною по 2000 грн., та придбана ще у 2002 році, до того року, коли судом були узаконені їх фактичні шлюбні відносини (з 2004 року). Щодо посилання на придбання телевізора «Панасонік» також не відповідає дійсності, так як даний телевізор є подарунком їй від її брата [PERSON], про що свідчить квитанція про оплату даного товару, так само це стосується також й газової плити. Щодо придбаного в кредит автомобіля, зазначила, що вона не використовує його у побуті, він є повністю в розпорядженні [PERSON], а тому вона не вбачає гарантій, що після виплати кредитних коштів матиме можливість претендувати на половину автомобіля, який жодним чином неможливо фізично розділити. Таким чином, вона не претендує на половину автомобіля, а лише вимагає компенсувати частину витрат. В період з придбання автомобіля до 25 березня 2011 року (фактичний час розірвання фактичних шлюбних відносин згідно рішення суду) нею було виплачено сумісно з [PERSON] 81699 грн. Таким чином компенсація, яка належить до виплати становить 40849 грн. Згоди щодо розподілу майна в позасудовому порядку між сторонами не досягнуто, у зв'язку з чим позивач була вимушена звернутися до суду. [PERSON] та його адвокат [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали,погодились з розподілом спільного майна по пред»явленому зустрічному позову, крім вимог, що стосуються автомобіля. Представник відповідачки [PERSON] за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги за основним позовом не визнав, зустрічний позов підтримав в повному обсязі і просив його задовольнити. Суд, вислухавши у судовому засіданні пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, що також передбачено ст. 372 ЦК України, згідно якої у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У судовому засіданні встановлено, що з січня 2004 року [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, що встановлено рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2013 року (а.с.24-26), яке рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2014 року в цій частині залишено без змін (а.с.27-30). За час спільного життя у фактичних шлюбних відносинах сторони сумісно придбали наступні речі: меблеву стінку в залі вартістю 2551 грн., м'який куток з двома кріслами вартістю 4048 грн., три коври вартістю 2000 грн., екосистему «Хьюля» вартістю 14000 грн., зволожувач повітря вартістю 2031 грн., пральну машину «Вірпул» вартістю 1804 грн., кондиціонер «Панасонік» вартістю 3549 грн., морозильну камеру вартістю 2050 грн., диван вартістю 1531 грн., а всього придбано майно на загальну суму 33564 грн. Подружнє життя між сторонами не склалося, тому з 25 березня 2011 року сторони припинили сімейно-шлюбні відносини, припинили вести спільне господарство та спільний бюджет, що також встановлено рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2013 року. В добровільному порядку сторони не змогли домовитися про розділ спільної сумісної власності, додаткових угод, які б визначали частки у спільній сумісній власності між членами подружжя не укладалося. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За змістом ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. У відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного сумісного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором. Таким чином, оскільки [PERSON] та [PERSON] знаходилися в фактичних шлюбних відносинах, додаткових угод які б визначали частки у спільній сумісній власності між членами подружжя не укладалося, а також приймаючи до уваги, що [PERSON] в даній частині зустрічний позов визнав, суд вважає за необхідне розділити між подружжям [PERSON] та [PERSON] спільне сумісне майно, набуте під час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, виділивши у власність [PERSON] екосистему «Хьюля», зволожувач повітря, два коври, загальною вартістю 17531 грн., та у власність [PERSON] меблеву стінку в залі, м'який куток з двома кріслами, один ковер, пральну машину «Вірпул», кондиціонер «Панасонік», морозильну камеру, диван, загальною вартістю 16033 грн. Згідно ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні питання про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин,що мають істотне значення. Як встановлено в судовому засіданні, що також не спростовано сторонами, у 2008 році подружжям було придбано автомобіль «КИА Каренс» державний номерний знак [NUMBER], на придбання якого 29 жовтня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПростоФінанс» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 02016577578 на суму 87900 грн. (а.с.9-11). Сім'я сторін розпалася в березні 2011 року, однак [PERSON] продовжував виконувати боргові зобов'язання та сплачував кредитні кошти. Так за період з 25 березня 2011 року по 01 лютого 2013 року в рахунок погашення кредиту та відсотків за придбання автомобіля [PERSON] сплатив 82200 грн. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області під 23 вересня 2013 року, що набрало в цій частині законної сили 20 січня 2014 року), вищевказаний автомобіль визнано об'єктом спільної сумісної власності сторін та визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину автомобіля марки «КИА «Каренс» державний номерний знак [NUMBER]. Відповідно до ч. 1 ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний браги участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна. Отже, приймаючи до уваги той факт, що грошові кошти на придбання автомобіля були запозичені, і боргове зобов'язання виконує тільки [PERSON], а [PERSON] не приймає участь в оплаті кредиту за який було придбано автомобіль, суд прийшов до висновку, що з [PERSON] необхідно стягнути на користь [PERSON] компенсацію по оплаті кредиту та відсотків на придбання спільного автомобіля «КИА Каренс» за період з 26 квітня 2011 року по 01 липня 2014 року у розмірі 41100 грн. Що стосується позовних вимог [PERSON] про припинення права власності та стягнення компенсації, то вони задоволенню не підлягають, з наступних підстав. Відповідно до ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ частки із спільного майна не допускається, згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Крім того, зі змісту ч. 2 ст. 364 ЦК України, не випливає обов'язок співвласника сплатити грошову або іншу матеріальну компенсацію вартості частки іншого співвласника, який бажає виділу. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, приймаючи до уваги, що [PERSON] заперечував проти стягнення з нього суми компенсації за частину автомобіля, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про припинення права власності та стягнення компенсації є безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Згідно ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» - розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь держави судові витрати у розмірі 243 грн. 60 коп., а з [PERSON] стягнути на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору у розмірі 586 грн. 31 коп. та 1250 грн. правової допомоги.

Outcome: approved