Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-16 00:00:00

В березні 2017р. позивач громадянин Італійської Республіки [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-5 т.1) до відповідача ПАТ «Укрнафта», в якому просив суд, з урахуванням поданої заяви про збільшення позову (а.с. 15-16, т.2): стягнути з відповідача на свою користь інфляційні втрати - 912970,61 грн.; 3% річних - 108557,05 грн., за прострочення виплати дивідендів за 2006-2007та 2011-2013рр. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що у 2014 та у 2016рр. ним за договорами про відступлення права вимоги було набуто право грошової вимоги до відповідача на частину дивідендів та інших пов'язаних із сплатою дивідендів нарахувань за 2006-2007рр. та за 2011-2013рр. Відповідач вчасно не сплатив дивіденди та інші пов'язані із сплатою дивідендів нарахувань, що зумовило позивача стягнути їх в примусовому порядку на підставі судових рішень. Оскільки з моменту набрання законної сили судовими рішеннями і фактичного стягнення грошових коштів, пройшов значний проміжок часу, за який відповідач ухилявся від виконання зобов'язань, що є підставою для стягнення 3% річних та інфляційних втрат за час користування грошовими коштами позивача. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов у повному обсязі, з підстав зазначених в позові, наголошуючи, що відповідачем безпідставно заявлено вимоги про застосування строків позовної давності та відстрочку виконання рішення суду. Представник відповідача проти позову заперечувала. В порядку ст. ст. 27, 31 ЦПК України, в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017р., стороною відповідача було подано до суду письмові заперечення на позов, в яких відповідач заперечував по суті пред'явленого позову та просив відмовити у задоволенні позову. Крім того, відповідач подав до суду заяву про застосування строку позовної давності до частини заявлених вимог позивачем. Також представник відповідача у письмових запереченнях просив суд, у разі задоволення позову, розглянути та врахувати обставини, що ускладнюють виконання судового рішення та розстрочити його виконання строком на два роки рівними частинами. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 08 липня 2014р. та 21 квітня 2016р. позивач на підставі договорів про відступлення права вимоги набув право грошової вимоги щодо отримання частини дивідендів ПАТ «Укрнафта» за 2006-2007, 2011-2013рр. відповідно. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 березня 2015р. по справі № 761/28930/14-ц, яке набрало законної сили, було підтверджено наявність грошового зобов'язання відповідача перед позивачем з виплати відступлених дивідендів за 2006-2007рр. у розмірі 2079735,17 грн. Разом з тим, відповідач сплатив встановлену судовим рішенням заборгованість 08 серпня 2016р. В свою чергу, позивач останній раз збільшував свої вимоги щодо інфляційних нарахувань та 3% річних у справі № 761/28930/14-ц лише 11 лютого 2015р. Таким чином, за проміжок часу з 12 лютого 2015р. по 07 серпня 2016р. мало місце прострочення виконання зобов'язань відповідачем з виплати відступлених дивідендів за 2006-2007рр., та стосовно якого позивач не заявляв вимог про сплату інфляційних нарахувань та 3% річних. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01 вересня 2016р. у справі №761/19354/16-ц було встановлено наявність грошового зобов'язання відповідача перед позивачем з виплати відступлених дивідендів за 2011-2013рр. у розмірі 2016117,93 грн. Відповідач сплатив встановлену судовим рішенням заборгованість 16 травня 2017р. Однак, у відповідності до уточненої позовної заяви, додатковий період, упродовж якого відповідач продовжував прострочувати свої грошові зобов'язання по оплаті боргу по дивідендам за 2011-2013рр., та стосовно якого позивач не заявляв вимог про сплату інфляційних нарахувань та 3% річних, становить з 05 липня 2016р. по 16 травня 2017р. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Зважаючи, що наявність заборгованості відповідача перед позивачем щодо договорів про відступлення права вимоги про набуття права грошової вимоги до відповідача на частину дивідендів та інших пов'язаних із сплатою дивідендів нарахувань за 2006-2007, 2011-2013рр. було підтверджено в судових рішеннях по цивільних справах № 761/28930/14-ц, №761/19354/16-ц, ці факти не підлягають доказуванню та встановленню в межах цього спору, оскілки вважаються доведеними та встановленими. Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач просив суд стягнути на свою користь з відповідача інфляційні втрати - 912 970,61 грн.; 3% річних - 108 557,05 грн., за прострочення виплати дивідендів за 2006-2007, 2011-2013рр., при цьому період прострочення складав з 12 лютого 2015р. по 07 серпня 2016р. і з 05 липня 2016р. по 15 травня 2017р. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, у зв'язку з невірним розрахунком здійсненим стороною позивача, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 998736,42 грн., а саме: - дивіденди за 2006, 2007рр. інфляційні нарахування складають 698257,76 грн. та 3% річних складають 68 136,25 грн. - дивіденди за 2011-2013рр. інфляційні нарахування складають 191921,61 грн. та 3% річних складають 40420,8 грн. Також, суд зазначає, що позивачем було додано до позовної заяви докази щодо того, що позивач є громадянином Італійської Республіки та податковим резидентом Швейцарії, тому суд не враховує у розрахунок ставки оподаткування щодо заборгованості відповідача. Доводи сторони відповідача, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню, з посиланням на правову позицію Верховного Суду України викладену в постанові від 20 січня 2016р. по справі № 6-2759цс15 судом оцінюються критично, в силу положень ст. ст. 524, 533 ЦК України, правовою позицією Верховного Суду України, висловленої в постанові від 06 червня 2012р. у справі № 6-49цс12. Також судом критично оцінюється і заява сторони відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки за змістом ст. ст. 257, 261, 264 ЦК України, мало місце переривання строків позовної давності, враховуючи звернення сторони позивача до суду про стягнення з відповідача на свою користь примусово суми заборгованості за дивідендами, на спростування чого стороною відповідача не було надано жодного належного і допустимого доказу. Заперечуючи проти позову, сторона відповідача просила суд при ухваленні рішення на користь сторони позивача розстрочити виконання судового рішення строком на два роки рівними частинами, при цьому відповідач посилався, що є бюджетоутворюючим підприємством, яке перебувало та перебуває в складному фінансовому становищі. Основною причиною є гострий дефіцит обігових коштів із-за державного регулюванням цін і тарифів на природний газ власного видобутку, інфляційні процеси в економіці держави, які не залежать від діяльності відповідача. Так, станом на 01 січня 2017р. у ПАТ «Укрнафта» наявна заборгованість перед ДФС України у розмірі понад 12,3 млрд. грн., а чистий збиток товариства за 2016р. склав 8739303 тис. грн., а за 2015р. - 5440729 тис. грн. Зважаючи на це, ПАТ «Укрнафта» вважає, що існують об'єктивні обставини для розстрочення виконання судового рішення по цій справі строком на два роки рівними платежем. Відповідно до ст. 435 ЦПК України, підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. Зважаючи з наведених відповідачем підстав, суд приходить до висновку, що сплата визначеної судом суми заборгованості одним платежем може негативно вплинути на господарську діяльність відповідача, а тому, суд дійшов висновку про задоволення вимоги відповідача та розстрочити виконання судового рішення із наступним графіком сплати позивачу частини суми заборгованості: - до 01 грудня 2018р., до 01 січня, 01 лютого, 01 березня, 01 квітня, 01 травня, 01 червня, 01 липня, 01 серпня, 01 вересня, 01 жовтня 2019р. у розмірі щомісячного платежу - 83228,02 грн. та до 01 листопада 2019р. у розмірі 83228,20 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 8752,45 грн., а також на користь держави 57,55 грн.

Outcome: partial