Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

АТ «Ідея\~Банк» звернулось\~до суду\~з вимогами\~про стягнення\~з [PERSON] \~заборгованості за\~кредитним договором\~в розмірі\~98922,47 грн. В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що 22.08.2018 року між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №P25.00406.004245570, згідно якого відповідач отримала кредит в розмірі 49717,00 грн. зі сплатою 1,99 % річних, з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів, у т.ч. процентів у терміни, передбачені встановленим Кредитним договором графіком щомісячних платежів. Позивач повністю виконав свої зобов`язання згідно умов Кредитного договору, що підтверджується меморіальними ордерами. Станом на дату подання позову, відповідач не повернув отриманий кредит у встановлений договором термін та не сплатив нараховані проценти та інші платежі за Кредитним договором. Вказана заборгованість відповідача підтверджується випискою по особовому рахунку та довідкою - розрахунком заборгованості станом на 13.01.2021 року. Оскільки відповідач у добровільному порядку не сплатила заборгованість за кредитним договором, АТ «Ідея Банк» просить суд стягнути з останньої заборгованість за кредитом та понесені судові витрати. 12.05.2021 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, з огляду на наступне. Так, в позовній заяві позивач посилаючись на п.1.4, 6.1 Договору (плата за обслуговування кредиту), просить стягнути з відповідача на свою користь 1456,71 грн. нарахованої плати за обслуговування кредиту та 41256,10 грн. простроченої плати за обслуговування кредиту. З вказаними вимогами відповідач не погоджується, оскільки згідно з п.1.4 кредитного договору №P25.00406.004245570 від 22.08.2018 року, позичальнику було встанволено плату за обслуговування кредиту, що включає в себе плату за: надання інофрмації по рахунках позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме: зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. Тобто, п.1.4 кредитного договору №P25.00406.004245570 від 22.08.2018 року позичальнику фактично було встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена ч.1 ст.11 ЗУ «Про споживче кредитування». При цьому, надання інших послуг, за вказану плату, умовами договору не передбачено. Вказана щомісячна плата за обслуговування міститься й у п.6.1 кредитного договору №P25.00406.004245570 від 22.08.2018 року, а саме: у графіку щомісячних платежів. Враховуючи, що АТ «Ідея Банк» було встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватись йому безоплатно, вказаний пункт договору, на думку відповідача, є несправедливим та нікчемним, а відтак, нарахування банком плати за цю послугу є безпідставною. Крім того, в позові позивач, посилається на довідку розрахунок заборгованості з відповідача 33798,31 грн. основного боргу, 13890,50 грн. простроченого боргу, 1971,37 прострочений процентів, 57,09 грн. прострочених процентів, 6483,39 грн. пені. Відповідач не погоджується із стягненням вищевказаних сум та вважає такі вимоги безпідставними. Так, довідка розрахунок заборгованості, додана до позову не може вважатись достовірним та достатнім доказом в розумінні ст.ст.76,79,80 ЦПК України, оскільки не містить жодного детального розрахунку стягуваних сум (із розбивкою на періоди нарахувань, процентні ставки, суми нарахувань тощо). Відстутність даних ускладнює перевірку відповідачем достовірності, повноти та обгрунтованості заявлених вимог та унеможливлює здійснення (проведення) контррозрахунку таких вимог відповідача. 19.05.2021 року на адресу суду надійшли письмові пояснення АТ «Ідея Банк», в яких представник позивача зазначає, що відзив [PERSON] на позовну заяву є необґрунтованими та просить задоволити позов. Представник позивача у судове засідання не з`явився, однак вказав у позовній заяві про те, що просить проводити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. \~ \~ \~ \~Відповідач в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується матеріалами справи. \~ \~ \~ \~Вдночас, виклик відповідача до суду був здійснений через оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України (через веб сайт Галицького районного суду м.Львова). \~ \~ \~ \~Суд, вважає за можливе слухати у відсутності відповідача, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов`язки та взаємовідносини сторін. \~ \~ \~ \~Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України,\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. \~ \~ \~ \~Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задоволити повністю, виходячи із наступного. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 22.08.2018 року між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] укладено креджитний договір №P25.00406.004245570. Згідно Кредитного договору відповідач отримала кредит в розмірі 49717,00 грн., зі сплатою 1,99 % річних, з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів, у т.ч. процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором та графіком щомісячних платежів Згідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частина 1 ст.612 ЦК України визначає, що боржник, у даному випадку відповідач, вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не виконав зобов`язання у строк, який встановлений договором чи законом. Як вбачається з матеріалів справи, останній платіж відповідачем здійснено 18.02.2020 року. Відповідач умов договору у встановлений договором термін не виконала, тому, згідно розрахунку заборгованості, станом на час розгляду справи, загальна сума заборгованості за кредитом становить 98922,47 грн., яка складається із: 33798,31 грн. - основний борг;\~13890,5 грн. - прострочений борг; 1971,31 грн. - прострочені проценти; 57,09 грн. строкові проценти; 1456,71 грн. нарахована плата за обслуговування кредиту; 41265,1 грн. прострочена плата за обслуговування кредиту; 6483,39 грн. пеня за несвоєчасне погашення платежів. Вказаний розрахунок суд приймає до уваги, оскільки до матеріалів справи долучено первинні бухгалтерські документи, які підтверджують видачу кредиту (належним чином засвідчені копії меморіальних ордерів) та виписку по транзитному рахунку відповідача, на який у відповідності до умов кредитного договору (п.2.1), здійснюються платежі на погашення заборгованості. Суд не приймає до уваги твердження відповідача щодо нікчемності плати (комісії) за обслуговування кредиту, оскільки такі спростовуються наступним.\~Так,\~відповідно до\~ч.2\~ст.215\~ЦК України,\~згідно якої\~правочин є\~нікчемним,\~якщо його\~недійсність встановлена\~законом,\~в той\~час коли\~законодавством,\~чинним на\~час укладення\~Кредитного договору,\~не було\~заборонено передбачати\~у договорах\~споживчого кредиту\~умови про\~нарахування плати\~за обслуговування\~кредитної заборгованості,\~як і\~не передбачено\~вимоги щодо\~безоплатності послуг,\~за які\~вище вказана\~плата встановлена, а отже недійсність вказаної умови не встановлена законом, з огляду на що така не може вважатися нікчемною. Зокрема, Кредитний договір, стягнення за яким є предметом позову у даній справі, укладено 22.08.2018 року, тобто вже під час дії Закону України «Про споживче кредитування» №1734-VIII від 15.11.2016 року, що набрав чинності 10.06.2017 року. Вказаний Закон прийнятий на зміну раніше чинній ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка до прийняття вище вказаного Закону регулювала правовідносини у сфері споживчого кредитування. Тобто, абзац 3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якого кредитодавцю заборонялося встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону - втратив чинність ще до укладення Кредитного договору, а саме 10.06.2017 року, з огляду на що такий не може бути застосований до спірних у даній справі правовідносин, як і судова практика з приводу застосування вище вказаної норми, оскільки така вже не актуальна. Натомість, на зміну вищезазначеному положенню, п.4 ч.1 ст.1 чинного на даний час Закону України «Про споживче кредитування», містить визначення загальних витрат за споживчим кредитом, якими є витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Аналогічно до описаного вище, 10.06.2017 року втратили чинність також Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.05.2007 року №168, пункт 3.6, який передбачав, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). На зміну вищезазначеним Правилам прийнято Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затвердженні Постановою Правління Національного банку України від 08.06.2017 року №49, що набрали чинності 10.06.2017 року, а отже були чинні на момент укладення Кредитного договору та залишаються чинними по даний час. Згідно Методики розрахунку загальної вартості кредиту для споживача, що є додатком №1 до вище вказаних Правил (чинних як на момент укладення Кредитного договору, так і по даний час), банк розраховує загальну вартість кредиту для споживача у грошовому виразі за такою формулою: ЗВК = ЗРК + ЗВСК, де ЗВК - загальна вартість кредиту; ЗРК - загальний розмір кредиту, тобто сума коштів, які надані та/або можуть бути надані споживачу за договором про споживчий кредит; ЗВСК - загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Відповідно до Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що є додатком №2 до Правил (чинних як на момент укладення Кредитного договору, так і по даний момент), до платежів за додаткові та супутні послуги банку відносяться платежі за ведення рахунку, розрахунково-касове обслуговування, комісія за надання кредиту та інші послуги банку. З аналізу вищенаведеного, слід прийти до висновку, що описані зміни у законодавстві знайшли своє відображення лише у кредитних договорах, укладених після 10.06.2017 рок, по яких на даний час лише розпочинається проводитися активна судова робота,\~тому,\~у своїй\~більшості судова\~практика щодо правомірності\~стягнення плати\~за обслуговування кредитної заборгованості стосується договорів про споживче кредитування, укладених ще до вищевказаних законодавчих змін. Натомість,\~щодо кредитних\~договорів,\~укладених після\~10.06.2017\~року, вже під\~час дії\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування»,\~існує судова\~практика щодо нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості. Зокрема, згідно висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного\~суду,\~викладеного у\~постанові від 26.12.2019\~року у\~справі №467/555/19,\~суд касаційної\~інстанції підтвердив\~законність умови кредитного договору\~про нарахування\~плати за\~обслуговування кредитної\~заборгованості, котра є аналогічною до тієї, що передбачена Кредитним договором, стягнення заборгованості за яким є предметом позову у даній справі. Зокрема, Верховний Суд погодився із наступним висновком судів попередніх інстанцій, залишивши ухвалені ними рішення без змін: «отримання банком плати за обслуговування кредиту не суперечить приписали Закону України «Про споживче кредитування», оскільки щомісячна плата в розмірі 2,8500 процентів за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно від початкової суми кредиту встановлена за надання послуг позичальнику за кредитним договором, а тому відсутні підстави для визнання оспорюваного позивачем договору у вказаній частині недійсним». Відповідно до\~ч.4\~ст.263\~ЦПК України,\~при виборі\~і застосуванні\~норми права\~до спірних\~правовідносин суд\~враховує висновки\~щодо застосування\~відповідних норм\~права,\~викладені в\~постановах Верховного Суду. Отже, чинне на момент укладення Кредитного договору законодавство України передбачало можливість включення до договорів про споживче кредитування (до яких відноситься Кредитний договір і стягнення заборгованості за яким є предметом позову у даній справі), умов, що передбачають сплату споживачами (у даному випадку відповідачем за первісним позовом) плати за обслуговування кредиту чи кредитної заборгованості. Поряд із вказаними нормами законодавства законність умови Кредитного договору, що передбачає нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості, підтверджується також п.1.4 Кредитного договору, яким визначено, за що саме справляється така плата, зокрема: - надання інформації по рахункам Позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення CMC-повідомлень щодо суми платежу за цим Договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; *надання інформації по рахунку Позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти Позичальника; *опрацювання запитів Позичальника, шо направленні Банку Позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. Тобто,\~передбачена пунктом\~1.4.\~Кредитного договору\~плата за\~обслуговування кредитної\~заборгованості встановлена\~за вищеперелічені\~послуги Банку (перелік яких вичерпний та розгорнутий), які надаються Позичальнику протягом всього строку дії Кредитного договору, а також без будь-яких обмежень щодо обсягу вище вказаних послуг. Відтак, плата за обслуговування кредитної заборгованості, передбачена пунктом 1.4. Кредитного договору, встановлення за вище вказані послуги, що надаються Позичальнику більше, ніж один раз на місяць. Водночас, ч.1 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного\~разу на\~місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі\~та умови\~сплати таких\~сум (за\~можливості зазначення\~таких умов\~у виписці),\~а також\~іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Тобто, ч.1 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що інформація про поточний розмір заборгованості, виписка по рахунку та інша інформація надаються споживачу безоплатно лише за умови, що вказані послуги надаються не частіше одного разу на місяць; в той час, коли пунктом 1.4. Кредитного договору передбачено надання інформації по рахункам Позичальника за допомогою телефонних каналів зв`язку Позичальника та із використанням засобів електронного зв`язку, як і опрацювання запитів Позичальника, і необмежену кількість разів протягом дії Кредитного договору. Отже,\~безперечним є той факт,\~що законом\~не заборонено\~встановлювати плату\~за послуги, перелічені у пункті 1.4. Кредитного договору, адже вимоги щодо безоплатності вказаних послуг законом не передбачено, з огляду на що, вказана вище умова Кредитного договору відповідає вимогам закону, тим більше, що у Кредитному договорі чітко зазначено, що вказана плата встановлена за послуги, котрі Банк здійснює на користь Позичальника, а не на власну користь. Зважаючи на викладене вище, у даній справі не може беззастережно вважатися правильним саме\~висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного\~суду,\~викладений у\~постанові від\~01.04.2020\~року у\~справі №583/3343/19 про врахування якого заявлено Позивачем за зустрічним позовом, адже такий є прикладом вище вказаного інертного та помилкового слідування судовій практиці,\~котра вже\~не актуальна, внаслідок чого, судом касаційної інстанції не було досліджено дійсний обсяг послуг, за надання котрих було встановлено відповідну плату, що оскаржувалася у вказаній справі, на предмет того, чи відповідає такий ч. 1 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування». Більше того, у вказаній справі №583/3343/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду не відступав від вищезазначеного Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленого у постанові від 26.12.2019 року у справі №467/555/19 з огляду на що, останній, в силу ч.4 ст.263 ЦПК України, підлягає врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних у даній справі правовідносин. Щодо застосування відповідачем у даній справі положення ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», якою визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, суд зазначає, що слід враховувати зміст частини 2 вище вказаної статті, яка визначає, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Тобто, вищевказаною статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено загальне правило, якому повинні відповідати договори за участю споживачів, дослідження яких на предмет дотримання вище вказаної умови слід здійснювати у кожному випадку окремо, оскільки вище вказана стаття не містить висновку про несправедливість якихось конкретних умов договору, для прикладу, якими передбачено нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості, натомість містить лише невичерпний перелік загальних ознак, які характеризують умову договору як несправедливу. Таким чином, хибними є доводи відповідача щодо недійсності передбаченої Кредитним договором умови про нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості, адже такий суперечить ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України, згідно якої, правочин є нікчемним, якщо його недійсність встановлена законом, в той час, коли законодавством, чинним на час укладення Кредитного договору, не було заборонено передбачати у договорах споживчого кредиту умови про нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості, як і не передбачено вимоги щодо безоплатності послуг, за які вище вказана плата встановлена, а отже недійсність вказаної умови не встановлена законом, з огляду на що така не може вважатися нікчемною. Відтак,\~за відсутності\~рішення суду,\~яким було\~б визнано\~недійсною вищевказану\~умову Кредитного\~договору про\~нарахування плати\~за обслуговування\~кредитної заборгованості, така,\~як і\~Кредитний договір\~в цілому,\~охороняється передбаченою\~ст.204\~ЦК України\~презумпцією правомірності\~правочину, за якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Крім того, застосування вимог ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до спірних правовідносин, які виникли у справі №461/7012/20 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суперечитиме правовим висновкам Верховного Суду України від 02.12.2015 року №6-1341 цс 15, відповідно до яких Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Що стосується тверджень [PERSON] про те, що, на її думку, AT «Ідея Банк» не надало достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували її розмір заборгованості за Кредитним договором слід вказати, що законом не визначено обов`язкової форми розрахунку, а тому Позивачем надано суду з позовною заявою розрахунок заборгованості, який останній вважав\~надати за\~потрібне,\~і які\~зроблений відповідно\~до умов\~Кредитного договору\~та з врахуванням усіх коштів, що надійшли на погашення заборгованості по цьому договору станом на дату звернення до суду. Натомість, відповідачем зворотного не доведено. При цьому, відповідач не надала жодного альтернативного розрахунку заборгованості за Кредитним договором чи доказів відсутності такої. В свою чергу, суд приймає до уваги в якості належних та допустимих доказів, долучені до матеріалів справи представником позивача Розрахунок заборгованості (детальний) за Кредитним договором №Р25.00406.004245570 від 22.08.2018 року, виконаний станом 13.01.2021 року у формі, що відображає порядок обчислення заборгованості за вказаним Кредитним договором протягом всього періоду її утворення. Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. З наведених норм вбачається, що повернення суми кредиту та сплата процентів за користування такими є складовими основного зобов`язання у кредитних відносинах та здійснюються на користь кредитора в обов`язковому порядку та в повному обсязі. При цьому, відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів та суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позов є підставним, оскільки встановлено, що дійсно у [PERSON] наявна заборгованість по кредитному договору №P25.00406.004245570 від 22.08.2018 року. Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи які не викликають сумніву у їх об`єктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє ствердження в ході судового розгляду, а тому підлягають до задоволення. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь АТ «Ідея Банк» підлягає стягненню сплачена сума судового збору у розмірі 2270,00 грн.

Outcome: approved