Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-21 00:00:00

В вересні 2014 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому просив усунути перешкоди у здійсненні права власності на житловий будинок [ADDRESS] шляхом виселення з даного житлового будинку [PERSON], [PERSON], [PERSON] В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначив, що він купив даний житловий будинок згідно договору купівлі-продажу від 13 травня 1997 року, проте на той час [ADDRESS]. В подальшому було змінено назва вулиці та номер будинку, тому він став власником житлового будинку [ADDRESS]. В даному будинку проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON] без укладення договору оренди. Позивач зазначив, що відповідачі чинять йому фізичні перешкоди у вільному користуванні і розпорядженні власністю, чим порушують його право власності на житло, яке гарантовано ст.41 Конституції України, ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 13 листопада 2014 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, усунено перешкоди у здійсненні [PERSON] права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] шляхом виселення з даного житлового будинку [PERSON], в задоволенні позовних вимог до [PERSON] та [PERSON] - відмовлено. Не погоджуючись з даним рішенням [PERSON] звернулась до суду з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати, та ухвалити нове рішення, яким відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог до [PERSON], а в іншій частині рішення залишити без змін. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не були враховані положення ст.ст.317, 391 ЦК України, згідно яких виключно власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а також тільки власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Апелянт вважає, що суд вийшов за межі позовних вимог, встановивши право власності позивача на житловий будинок [ADDRESS]. Апелянт вважає, що судом було неправомірно взято до уваги такі докази, як дублікат договору купівлі-продажу від 11.10.2013 року, виданого замість втраченого договору-купівлі продажу; рішення виконкому Неданчицької сільської ради Ріпкинського району від 15 грудня 2011 року про перенумерування будинку [ADDRESS] в будинок [ADDRESS], оскільки ще в червні 1997 року [PERSON] була зареєстрована саме в [ADDRESS], на що суд не звернув увагу; рішення двадцять першої сесії шостого скликання Неданчицької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області від 11 квітня 2013 року про перейменування [ADDRESS] на [ADDRESS], оскільки такого рішення не має в матеріалах справи; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.11.2014 року, яким зареєстровано право власності за [PERSON] на спірне домоволодіння, без врахування положень ч.1 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Апелянт зазначає, що позивачем не було доведено володіння даним житловим будинком та що діями відповідача порушується його право власності чи законного володіння. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Частково задовольняючи позовні вимоги [PERSON], що й оскаржується апелянтом, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач [PERSON] не довела того факту, що [PERSON] укладав з нею договір найму житлового будинку за адресою: [ADDRESS], [PERSON] 5 квітня 2014 р. не міг потрапити до свого житлового будинку та за допомогою ДІМ Ріпкинського РВ УМВС [PERSON] потрапив до будинку за адресою: [ADDRESS] та хоча даний факт не доводить наявність реальної небезпеки порушення права власності [PERSON] з боку відповідачки [PERSON], остання безпідставно проживаючи в спірному будинку, вже самим цим фактом чинить фізичні перешкоди у вільному користуванні і розпорядженні власністю [PERSON], тобто порушує його право власності. Колегія суддів вважає, що такі висновки суперечать нормам матеріального права. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 13 травня 1997 року, посвідчений Ріпкинською районною державною нотаріальною конторою, [PERSON] купив у [PERSON] житловий будинок, загальною площею 33,5 кв.м. з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що стверджується дублікатом договору купівлі-продажу від 11 жовтня 2013 р., виданого [PERSON] державним нотаріусом Державного нотаріального архіву Косяк Л.Л. замість втраченого (а.с.7). Право власності на даний будинок зареєстровано за [PERSON], що підтверджується листом КП «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 11 жовтня 2013 року (а.с.12). З довідки виконкому Неданчицької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області від 01 жовтня 2014 року №550 підтверджено, що рішенням двадцять першої сесії шостого скликання від 11 квітня 2013 року назва [ADDRESS] змінена на [ADDRESS] (а.с.28). Рішенням виконкому Неданчицької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області від 15.12.2011 р. № 100 «Про уточнення адреси жилому будинку» підтверджено, що будинок [ADDRESS], і був перейменований з [ADDRESS] на [ADDRESS] в зв'язку з упорядкуванням вулиці. В п. 2 даного рішення, КП «Чернігівське МБТІ» було зобов'язано зробити відповідні зміни в технічній документації (а.с.14). КП «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та дала висновок про ринкову вартість даного житлового будинку - 37542 грн. (а.с.8-10, 11) Також встановлено, що в будинку [ADDRESS], господарем якого є [PERSON], зареєстровані та постійно проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON] Посилання апелянта на ту обставину, що [PERSON] не є власником саме будинку [ADDRESS] спростовуються матеріалами справи. Дійсно, в силу ст.ст. 128, 153, 224, 227 ЦК УРСР 1963 р., [PERSON], в свій час, набув право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], а після зміни номеру будинку та назви вулиці - [ADDRESS]. Суд не бере до уваги доводи апелянта [PERSON] з приводу того, що Неданчицька сільська рада Ріпкинського району прийнявши вказане незаконне рішення вийшла за межі Закону України «Про місцеве самоврядування», оскільки доказів про визнання незаконним (протиправним) вказаного рішення органу місцевого самоврядування в порядку, передбаченому КАС України не надано. Разом з тим, відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ч.3 ст.10, ч.1, 3 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст.11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суд повинен брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57-59 ЦПК України), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. З матеріалів справи вбачається, що жодних доказів на підтвердження наявності з боку відповідача [PERSON] реальних перешкод у здійсненні позивачем права користування та розпорядження своїм нерухомим майном - будинком [ADDRESS], - суду не надано, як і доказів звернення позивача [PERSON] до [PERSON] про звільнення приміщення. Виходячи із викладеного, суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, дав неналежну оцінку доказам по справі усупереч вимог ст.ст.11, 15, 58-60, 212 ЦПК України, порушив і неправильно застосував зазначені норми процесуального та матеріального права, унаслідок чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України. За таких обставин колегія суддів апеляційного суду вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, що, згідно із п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed