Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - Банк) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості в розмірі 112823грн. 63коп. Позовні вимоги обґрунтовував позивач тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 19 червня 2012 року відповідач отримала кредит у розмірі 15000грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою 30 відсотків на рік за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. В зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань станом на 31 серпня 2018 року заборгованість складає 355184грн. 82коп., яка складається з 10111грн. 81коп. заборгованості за кредитом, 339723грн.01коп. заборгованості по процентам за користування кредитом, 5350грн. пені, але позивач просить стягнути з відповідача 10111грн. 81коп. заборгованості за кредитом, 102711грн. 82коп. заборгованості по процентам за користування кредитом. Представник позивача надав заяву з клопотанням справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Ухвалою суду від 6 грудня 2018 року справу призначено к розгляду у спрощеному позовному провадженні відповідно до ст.274 ЦПК України. Про проведення розгляду справи у спрощеному позовному провадженні позивач та відповідач повідомлені належним чином. Заперечення проти такого розгляду справи від сторін не надійшло. Представник відповідача надав відзив на позов (а.с.57-58), в якому позовні вимоги не визнав, вважає, що вимоги не підтверджені доказами, крім того, просить застосувати строк позовної давності. Представник позивача надав відповідь на відзив (а.с.63-69), в якій вказав, що вважає, що позовні вимоги доведені, строк позовної давності почав перебіг з останнього дня дії картки - з останнього дня червня 2015 року та умовами договору був збільшений до 50 років. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. У відповідності зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Вивчивши матеріали справи,суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. В судовому засіданні із досліджених доказів встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 19 червня 2012 року відповідач отримала кредит у розмірі 15000грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою 30 відсотків на рік за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. В зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань станом на 31 серпня 2018 року заборгованість складає 355184грн. 82коп., яка складається з 10111грн. 81коп. заборгованості за кредитом, 339723грн.01коп. заборгованості по процентам за користування кредитом, 5350грн. пені, але позивач просить стягнути з відповідача 10111грн. 81коп. заборгованості за кредитом, 102711грн. 82коп. заборгованості по процентам за користування кредитом. Згідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК). Відповідно до ст.ст.526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК зобов`язання повинні виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У ст.599 ЦК встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно ст.1050 ЦК України - якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків, а також відповідно до ст.550 ЦК України сплатити неустойку (штраф, пеню). Тобто вищезазначеними нормами передбачений обов`язок відповідача повернути кредит позивачу банку. Однак, вирішуючи справу, суд враховує наступне. Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу№ (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Відповідно до ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Відповідно до ст.252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Ст.253 ЦК України встановлює, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до ст.254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Ст.257 ЦК України встановлює, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Ст.258 ЦК України встановлює, що позовна давність в один рік встановлюється, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Умови та правила надання банківських послуг, в яких установлено збільшену позовну давність, не містять підпису позичальника, а тому ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності. Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року по справі № 6-16цс15, від 1 липня 2015 року у справі № 6-757цс15, яка, відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України. має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до матеріалів справи та норм ст.ст.260,261 ЦК України строк позовної давності за вимогами банку почав відраховуватися з останнього числа місяця дії картки - з 30 червня 2015 року, що визнається позивачем (а.с.68) і загальний строк сплив через три роки - 1 липня 2018 року. В суд банк звернувся 29 жовтня 2018 року (а.с.2), тобто з пропущенням строку давності. Відповідно до ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Строк позовної давності для вимог банку сплив, заява про застосування строку від відповідачів надійшла (а.с.39). Згідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач не надав суду жодного доказу належного, допустимого та достовірного у відповідності до ст.ст.77-79 ЦПК України щодо підтвердження поважності пропуску строку позовної давності. За таких обставин суд вважає позов не підлягаючим задоволенню у зв`язку із спливом позовної давності.

Outcome: dismissed