Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-18 00:00:00

В березні 2015 року позивачка звернулася до суду із вищевказаним позовом, в якому просила винести рішення, яким визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у будинку № 158 по вул. Шосейній у м. Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області та зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області зняти [PERSON], [INFO] з реєстраційного обліку за адресою: будинок № 158 по вул. Шосейній у м. Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області. В обґрунтування позову позивачка вказала на те, що їй, [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 листопада 2010 року належить будинок за № 158 по вул. Шосейній в м. Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області, який залишився їй у спадок від чоловіка [PERSON], який помер 24 березня 2008 року. [PERSON] є її онуком і зареєстрований за даною адресою з 07 березня 2006 року, де і проживав до повноліття. З 2013 року вона з відповідачем разом не мешкає, спільне господарство не веде, родинних стосунків не підтримує. Факт не проживання відповідача з 09 серпня 2013 року у її будинку підтверджується довідкою Голови вуличного комітету від 17 лютого 2015 року. Той факт, що у її будинку зареєстрований відповідач по справі, який не бажає у добровільному порядку знятися з реєстрації, перешкоджає їй у користуванні будинком, оскільки для вчинення певних правочинів щодо будинку для забезпечення власних потреб необхідна згода проживаючих в ньому осіб, що не дозволяє їй розпоряджатись належним їй майном на власний розсуд та значно обмежує її законні права. Таким чином, оскільки відповідач більше року не мешкає у будинку № 158 по вул. Шосейній в м. Підгородне, Дніпропетровського району Дніпропетровської області, то він втратив право на користування цим житлом, а тому вона вимушена звернутись до суду з даним позовом. Представник позивачки за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Просила справу розглянути у заочному провадженні. Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином у встановленому законом порядку у відповідності до п. 5 ч. 5 ст. 74 ЦПК України, а тому зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області у судове засідання не зявився, надав суду заяву в якій просив розглядати справу без представника їх відділу. Вислухавши пояснення представника позивачки, пояснення свідків, повно та всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, ознайомившись зі справою № 1кс-175/1480/15-к за клопотанням слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, з урахуванням обставин, які згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК не підлягають доказуванню, оскільки визнані сторонами, суд дійшов наступного. Встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 листопада 2010 року [PERSON] належить земельна ділянка площею 1103 кв.м. в межах та згідно з планом, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, особистого підсобного господарства, розташованої на території м. Підгородне вул. Шосейна, ділянка № 158 Дніпропетровського району Дніпропетровської області (а.с.31). На вищевказаній земельній ділянці розташований будинок, в якому зареєстровані позивачка [PERSON], донька позивачки [PERSON] та з 07 березня 2006 року онук позивачки (відповідач по справі) [PERSON], що підтверджується довідкою Підгородненської міської ради № 34 від 16 лютого 2015 року (а.с.9) та Домовою книгою (а.с.19-28). На даний час відповідач в будинку позивачки не проживає. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина\~захищаються судом. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 4 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Права власника житлового будинку чи квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, членів сім'ї, інших осіб і розпорядження своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР),\~членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили\~права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Представник позивачки наполягала на задоволенні позовних вимог, пояснюючи, що з 09 серпня 2013 року відповідач не проживає в спірному будинку і його місце проживання позивачці не відоме, на підтвердження чого посилалася на довідку Вуличного комітету Підгородненської міської ради № 42 (а.с.10). Однак, у судовому засіданні встановлено, що також підтверджено матеріалами справи № 1кс-175/1480/15-к за клопотанням слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, [PERSON] звільнившись з місць позбавлення волі, став на облік, як особа, що знаходиться під адміністративним наглядом відповідно до рішення Синельниківського міськрайонного суду від 28 квітня 2014 року. З 14 липня 2014 року [PERSON] перестав прибувати на відмітку та покинув постійне місце свого мешкання. Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Тобто, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Стаття 7 вищевказаного Закону, передбачає, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою, свідоцтва про смерть. Тобто на підставі вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, та положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Тому, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із зазначених вимог, зокрема про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). В інформаційному листі Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ звернуто увагу на те, що «Відповідно до ст. 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права.». При цьому суд врахує, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», питання про зняття з реєстрації особи за місцем проживання взаємопов'язане і залежать від вирішення питання про житлові права особи, які регулюються нормами житлового і цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 156 Житлового кодексу України; ст. 405 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши спосіб захисту, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну його підставу. Суд за власною ініціативою не може міняти предмет і підстави позову. Згідно з вимогами частин 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте, позивачкою не надано достатніх доказів на підтвердження обставин, з яким норма ст. 72 ЖК України повязує можливість визнання особи, такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановленого терміну, а саме 1 рік. Відсутність відповідача за місцем реєстрації як на час подачі позову до суду так і на час розгляду справи не складає 1 рік. Враховуючи, що покладені позивачкою в основу позову норми матеріального права не можуть бути самостійною підставою для зняття з реєстраційного обліку члена її сімї, а правових підстав щодо вимог про втрату відповідачем права користування жилим приміщенням з передбачених ст. 72 ЖК України та ст. 405 ЦК України не вбачається, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої \~сторони \~понесені \~нею і документально підтверджені судові витрати. У звязку з відмовою позивачці у задоволенні її вимог, судові витрати (судовий збір) не підлягає стягненню з відповідача і підлягають покладенню на позивачку.

Outcome: dismissed