Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-31 00:00:00

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом у якому просить стягнути із [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 52 079,14 грн. та судові витрати. Позовні вимоги мотивовано тим, що 13 вересня 2018 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір б/н., відповідно до якого банк надав [PERSON] кредит у розмірі 15 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач зазначає, що свої зобов`язання перед відповідачем відповідно до укладеного договору банк виконав в повному обсязі. Проте [PERSON] взяті на себе зобов`язання за кредитним договором порушила, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість перед банком, яка станом на 20.12.2019 року становить 52 079,14 грн. та складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 29 945,04 грн., в тому числі заборгованості за поточним тілом кредиту у розмірі 20,00 грн., та заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 29 925,04 грн.; заборгованості за нарахованими відсотками у розмірі 0,00 грн., заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 11 696,15 грн., заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит в порядку ст. 625 ЦК України у розмірі 7 481,80 грн., заборгованості за пенею у розмірі 0,00 грн., заборгованості за комісією у розмірі 0,00 грн., та штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6. умов та правил надання банківських послуг, що складаються із штрафу у фіксованій частині у розмірі 500,00 грн. та штрафу у процентній складовій у розмірі 2 456,15 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23.03.2020 року відкрите провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання (а.с. 45-47). Відповідачу був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву. Як убачається з матеріалів справи, ухвала суду про відкриття провадження у справі разом із копією позовної заяви та доданими до неї документами були отримані відповідачем 06.04.2020 року, про що свідчить зворотне поштове повідомлення (а.с. 50). Відзив на позов відповідачем у визначений термін не надано. Відповідно до положень частини 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За нормою ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Відповідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Згідно положень ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Як убачається із матеріалів справи, позивач не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Згідно частин 1, 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Як убачається із матеріалів справи, 13 вересня 2018 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, у змісті якої зазначено: «Підписанням цієї анкети-заяви я відповідно до ст. 634 Цивільного кодексу України у повному обсязі приєднуюсь до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», які розміщено на офіційному сайті банку в мережі інтернет за адресою privatbank.ua, та які разом із пам`яткою клієнта і тарифами становлять договір банківського обслуговування, примірник якого я отримав (отримала) шляхом самостійного роздрукування. Погоджуюсь зі збільшеним строком позовної давності, зазначеним в Умовах та правилах та з тим, що зміни до Умов та правил вносяться банком щомісяця в односторонньому порядку, а у випадках, коли в односторонньому порядку внесення змін неможливо, банк повідомляє мене про внесені зміни шляхом використання визначених Умовами та правилами каналів зв`язку. Продовження користування послугами банку після дати публікації на сайті банку змінених Умов та правил є підтвердженням мого погодження та повного і безумовного прийняття зміненої редакції Умов та правил. З довідкою про систему гарантування вкладів фізичних осіб ознайомлений(а). Зі змінами Умов і правил надання банківських послуг зобов`язуюсь ознайомлюватись самостійно на офіційному сайті банку privatbank.ua» (а.с. 8). Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За правилами ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. За нормою ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець, у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк». Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Позивачем заявлена до стягнення з відповідача заборгованість за кредитним договором станом на 20.12.2019 року у розмірі 52 079,14 грн., що включає: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 29 945,04 грн., заборгованість за простроченими відсотками у розмірі 11 696,15 грн., заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит в порядку ст. 625 ЦК України у розмірі 7 481,80 грн. та штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг, що складаються із штрафу у фіксованій частині у розмірі 500,00 грн. та штрафу у процентній складовій у розмірі 2 456,15 грн. За змістом частини 1 статті 1048 та частини 1 статті 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України). Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Зі змісту підписаної відповідачем вищевказаної анкети-заяви убачається, що процентна ставка там не зазначена, не встановлена відповідальність у виді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та відсотків від суми заборгованості, також не визначено обраний позичальником тип кредитного продукту, згідно кредитних карток «Універсальна» або «Універсальна ГОЛД» (а.с. 8, 8 зв.), відповідно до інформації з якою ознайомилась відповідач, підписавши паспорт споживача (а.с. 9-10 зв.). Додані до позову на підтвердження заявлених вимог Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг суд до уваги прийняти не може та вважає їх неналежними доказами, оскільки вони не містять підпису відповідача, як сторони правочину, до того ж у вказаному Витязі з тарифів відсутні відомості про те, який саме вид кредитної картки обрала відповідач, так як у ньому наявна інформація стосовно обслуговування чотирьох видів кредитних карток, а саме: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT» та «Універсальна GOLD». Матеріали справи не містять підтверджень, що саме долучені до позову Витяг з Умов та правил розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку. В даному випадку застосування до спірних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України є неможливим, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) змінюються самим банком, тож кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Без надання підтверджень про конкретний зміст Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку, на які погодилась відповідач підписавши відповідну анкету-заяву, враховуючи також відсутність підпису позичальника на вказаних документах, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та неустойки за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Отже, відсутні підстави вважати, що позивач та відповідач обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати змінної відсоткової ставки та підвищених процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. За правилами положень частин 6, 7 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені у договорі про споживчий кредит. Зміна умов договору про споживчий кредит можлива тільки за згодою сторін. Умова договору про споживчий кредит про можливість внесення до договору змін в односторонньому порядку є нікчемною. Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження повідомлення відповідача про будь-яке внесення змін до Умов та правил шляхом використання будь-яких каналів зв`язку зі споживачем, як це передбачено умовами підписаної позичальником анкети-заяви. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позивач не заявляв. На час укладення між сторонами договору були чинні норми частин 2, 6 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» у наступній редакції: до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. Споживач зобов`язаний надати кредитодавцю підтвердження про ознайомлення з інформацією, надання якої передбачено частинами другою та третьою цієї статті, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). До позову додано копію паспорту споживчого кредиту, яка підписана відповідачем 04.12.2018 року (а.с. 9-10 зв.) З урахуванням наведених положень Закону України «Про споживче кредитування», у даному випадку паспорт споживчого кредиту не є документом, який посвідчує конкретні умови на яких в дійсності укладено договір кредиту, адже відповідна інформація є вимогою закону, що передбачає надання споживачу можливості до укладання договору здійснити порівняння різних пропозицій кредитодавця та за результатами такого порівняння прийняти обґрунтоване рішення про укладення кредитного договору, в тому числі з урахуванням обраного ним певного типу кредиту. Отже, підписання позичальником паспорту споживача не може свідчити про конкретні умови кредитування на які погодилась відповідач, та вказує на те, що передбачену законом інформацію споживач від банку отримала, однак який саме тип кредитного продукту фактично обрала позичальник при підписанні анкети-заяви у даному випадку паспорт споживача не зазначає, враховуючи, що він містить як дані, що застосовуються до обох типів кредиту, так і окремо щодо кожного продукту: «Універсальна» та «Універсальна Голд». За наведених обставин суд не приймає до уваги наявний в матеріалах справи паспорт споживчого кредитування як доказ конкретних умов укладеного між сторонами кредитного договору стосовно розміру відсоткової ставки за користування кредитом та розміру відсотків у відповідності до положень ст. 625 ЦК України, оскільки наявна у ньому інформація є попередньою (до укладення договору кредиту) та містить два типи кредитного продукту без зазначення який саме з них обирає позичальник. При цьому обрання конкретного типу кредиту не підтверджено і будь-якими іншими матеріалами справи, тож застосування позивачем при здійсненні розрахунку заборгованості умов, передбачених для користування кредитною карткою «Універсальна», зокрема розміру процентної ставки за користування коштами та у відповідності до положень ст. 625 ЦК України, є безпідставними. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Поряд з цим, суд зазначає, що згідно положень ст. ст. 525, 526, 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, останній має право на захист своїх прав судом шляхом стягнення з відповідача фактично отриманої та неповернутої нею суми кредитних коштів у розмірі 29 945,04 грн. За нормою ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача відсотків нарахованих на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України з урахуванням розміру цих процентів, який банк вважав погодженим з позичальником. При цьому з розрахунку заборгованості убачається, що позивачем застосовувалась процентна ставка на прострочений кредит у розмірі 84 % річних, згідно ст. 625 ЦК України (а.с. 6-7 зв.). Оскільки суд дійшов висновку про відсутність встановленого договором кредиту іншого розміру відсотків, що мають сплачуватись у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, ніж це передбачено положеннями ст. 625 ЦК України, в даному випадку підлягає застосуванню відповідний розмір відсотків встановлений законом, який дорівнює трьом процентам річним від простроченої суми. Таким чином, заявлена до стягнення заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України з розрахунку 3% річних від простроченої суми із застосування для здійснення розрахунку суми відповідної заборгованості розрахованої позивачем (за ставкою 84% річних), становить до стягнення 267,21 грн. (7481,80 х 100 : 84 = 8906,90; 8906,90 : 100 х 3 = 267,21). Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача штрафів, а саме: фіксованої частини штрафу у розмірі 500,00 грн. та процентної складової 2 456,15 грн. у відповідності до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення вказаної неустойки (штрафу), оскільки умовами підписаної позичальником анкети-заяви не передбачено сплати штрафів та їх розміри, та за вищенаведеною оцінкою Витяг з тарифів та Витяг з умов не є частинами укладеного між сторонами договору кредиту, тому викладені у них положення не можуть застосовуватись при вирішені даної справи. До того ж, суд звертає увагу, що в наданих позивачем Умовах та правилах надання банківських послуг пункт 2.1.1.7.6, на який посилається позивач, взагалі відсутній і іншими положеннями цих Умов заявлені позивачем розміри неустойки у вигляді штрафу не встановлені ( а.с. 12-28 зв.). Також суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача штрафів із посиланням на підписання позичальником паспорту споживчого кредитування, який містить відповідну інформацію про штрафи за прострочення сплати обов`язкових платежів за карткою, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Натомість, з урахуванням висновку суду про відсутність підстав для врахування Витягу з тарифів та Витягу з умов як складових частин кредитного договору, а також за відсутності відповідних умов у підписаній відповідачем анкеті-заяві, не підтверджено встановлення неустойки та її розміру у погодженому сторонами договорі. Крім того, згідно даних паспорту споживача, зазначена у ньому інформація зберігає чинність та є актуальною до 19.12.2018 року, тобто протягом 15 днів від дня підписання відповідачем цього паспорту споживача, тому з огляду на встановлені судом обставини справи, відсутнє підтвердження дійсності таких умов, періоду та розміру штрафів станом на час здійснення позивачем розрахунку заборгованості та в період користування кредитними коштами. При вирішенні спору, відповідно вимог частини 4 ст. 263 ЦПК України, судом враховувались правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, від 17.07.2019 року у справі №175/4576/14-ц. За викладених обставин суд вважає, що позов слід задовольнити частково, а саме з відповідача підлягає стягненню на користь позивача заборгованість за тілом кредиту у розмірі 29 945,04 грн. та заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України з розрахунку 3 % річних від простроченої суми у розмірі 267,21 грн., а всього 30 212 грн. 25 коп. У решті позовні вимоги задоволенню не підлягають за недоведеністю. В порядку ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 2 102 грн. 00 коп.

Outcome: partial