Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

В березні 2014 року позивачка [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Міського медично-виробничого підприємства «Профілактична дезінфекція» про стягнення вихідної допомоги. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтує тим, що вона з 01.04.1985 року працювала на посаді дезінфектора І-го відділення профілактичної дезінфекції у міському медично-виробничого підприємства «Профілактичної дезінфекції». 31.12.2013 року була звільнена з роботи у зв'язку з ліквідацією підприємства. На день звільнення відповідачем нараховано заробітну плату, компенсацію відпустки та матеріальну допомогу в розмірі 6 186,69 грн., проте виплачено було лише 4 515,89. Просила стягнути з відповідача на її користь не виплачену на день звільнення вихідну допомогу у розмірі 1 570,80 грн. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Зазначила, що за час знаходження справи у суді відповідачем було ще виплачено вихідну допомогу в розмірі 270,80 грн., просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з урахуванням виплачених коштів, проти постановлення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, про причину неявки суду не повідомив, заперечення на позовну заяву не надавав. Суд за згоди позивача, вважає за можливе слухати справу у відсутність відповідачів, провівши заочний розгляд справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши надані докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Перевіривши обставити справи судом встановлено, що позивачка [PERSON] з 01 квітня 1985 року працювала у Міському медично-виробничому підприємстві «Профілактична дезінфекція» (а.с. 5). Проте, у зв'язку з ліквідацією підприємства відповідача останнім було видано наказ № 76-к від 31 грудня 2013 року про припинення трудового договору з [PERSON], тобто, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України позивачку було звільнено з посади дезінфектора І-го відділення профілактичної дезінфекції з 15 січня 2014 року (а.с. 6). Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як вбачається з наказу № 76-к від 31 грудня 2014 року відповідач, окрім звільнення позивача, також розпорядився на підставі ст. 44 КЗпП України виплатити позивачу компенсацію за 18 календарних днів невикористаної щорічної (основної та додаткової) відпустки (а.с. 6). Судом встановлено та підтверджується випискою з поточного рахунку (а.с. 7, 8), що при звільненні [PERSON] відповідачем було виплачено їй вихідну допомогу лише в розмірі 4615,89 грн.,тобто не в повному обсязі. Таким чином, як встановлено в судовому засіданні, відповідач не виконав вимоги ст. 116 КЗпП України та при звільненні позивача і по теперішній час з позивачем повністю не розрахувався. Відповідно до положень ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, у зв'язку з затримкою виплати сум, нарахованих відповідачем при звільненні позивача, суд вважає, що вимоги позивачки щодо стягнення на її користь суми середнього заробітку за час затримки розрахунку з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року у розмірі 6 186,69 грн. є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Разом з тим, у судовому засіданні судом встановлено та підтверджується випискою з поточного рахунку, що в квітні 2014 року відповідачем було частково погашено заборгованість по виплаті вихідної допомоги в розмірі 270,80 грн., у зв'язку з чим в судовому засіданні позивач підтримав вказані позовні вимоги лише в частині стягнення заборгованості по виплаті вихідної допомоги у сумі 1 300 грн. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що вимоги позивачки про стягнення вихідної допомоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково, з урахуванням проведених виплат на час розгляду справи. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Outcome: partial