Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-11 00:00:00

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду із позовом про стягнення із [PERSON] заборгованості за кредитним договором в сумі 13 129,81 грн. та судових витрат. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 24 вересня 2010 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір б/н., відповідно до якого банк надав [PERSON] кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Банк свої зобов`язання перед відповідачем відповідно до укладеного договору виконав в повному обсязі. Проте [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором порушив, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість перед банком, яка станом на 25.02.2021 року становить 13 129,81 грн. та складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 10 566,04 грн. та заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 2 563,77 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08.04.2021 року відкрите провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. 15 червня 2021 року до Дніпровського районного суду м. Києва від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що банк звернувся до суду з позовом передчасно, оскільки банком на його адресу не направлялося жодних вимог про повернення кредиту. Відповідач вказує, що на додані до позовної заяви Тарифи з обслуговування карток та Умови та Правила надання банківських послуг не містять його підпису про ознайомлення з такими умовами та тарифами, а відтак такі докази не можуть свідчить про його добровільне погодження з умовами кредитування. Також зазначає, що він не погоджується із розміром нарахованих банком відсотків, оскільки заява від 24.09.2010 року не містить інформації про відсоткову ставку та умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Підписана заява не може підтверджувати існування боргу, оскільки вона є пропозицією укласти договір та містить лише анкетні дані і не зобов`язує користуватися послугами банку. Банком не зазначається на яку саме картку був встановлений кредитний ліміт та не надано доказів видачі кредитної картки. 07 липня 2021 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив у якій представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, зазначаючи, що відповідно до виписки по рахунку убачається, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за договором, а тому посилання відповідача на те, що він не був ознайомлений з умовами кредитування не має прийматися судом до уваги. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідач 24 вересня 2010 року підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку у змісті якої зазначено: я згоден з тим, що ця Заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між мною та банком Договір про надання банківських послуг. Я ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, що були надані мені для ознайомлення в письмовому вигляді. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Відповідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Нормою ст. 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За вимог ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частиною 1 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. За правилами ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Надаючи оцінку наданим позивачем АТ КБ «ПРИВАТБАНК» доказів укладення кредитного договору з відповідачем та отримання ним кредитних коштів, суд звертає увагу на наступне. Так, судом убачається невідповідність між наведеними позивачем обґрунтуваннями позову та наданими на їх підтвердження доказами, виходячи з наступного. Як убачається із підписаної відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, ця заява датована 24.09.2010 року та містить відмітку про те, що відповідач [PERSON] виявив бажання отримати кредитну картку «Універсальна» із встановленим кредитним лімітом у розмірі 5 000 грн. У поданій до суду відповіді на відзив представник позивача зазначає, що відповідно до виписки по рахунку убачається, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, доводить обізнаність відповідача про умови кредитування та визнання ним своїх зобов`язань за договором. Проте, дослідивши надані банком документи, а саме довідки про видачу [PERSON] карток та виписки по рахунку, судом встановлено, що вони не підтверджують факту існування у [PERSON] кредитної заборгованості на підставі укладеної з банком анкети-заяви від 24.09.2010 року, оскільки надані банком довідки про видачу [PERSON] карток та виписки по рахунку стосуються картки виданої лише 27.09.2010 року, що не відповідає даті укладення вказаного правочину. Відповідно до п. 1.27 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Тобто, кредитні картки є лише способом здійснення фінансових операцій споживачами, тому виписки з карток не можуть вважатися належними та допустимими доказами для обґрунтування обставин, які свідчать про укладення кредитного договору, оскільки ці виписки підтверджують фактичне використання фізичною особою грошових коштів банку із застосуванням такої карти за його згодою. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Верховний Суд у своїй постанові від 13.05.2020 року у справі № 219/1704/17 за позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення заборгованості зазначив, що в оцінці поведінки та способу ведення справ позивачем має враховувати, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Отже, у ході судового розгляду встановлено, що інформація у наданій позивачем анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку містить суперечливу інформацію відносно доданих до неї документів на підтвердження отримання відповідачем кредитної картки на підставі такої заяви, та як наслідок не дозволяє дійти висновку про отримання відповідачем кредитних коштів саме на підставі анкети-заяви від 24.09.2010 року та виникнення між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] кредитних відносин, про що зазначено у позові. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За викладених обставин суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, оскільки не знайшов своє підтвердження під час розгляду справи.

Outcome: dismissed