Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

В березні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності, який в вересні 2016 року уточнив та просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 05 серпня 2011 року видане державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори [PERSON], реєстровий № 2196; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 05 серпня 2011 року видане державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори [PERSON], реєстровий № 2199; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 05 серпня 2011 року видане державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори [PERSON], реєстровий № 2193 (бланк ВРМ №003083); визнати недійсним Договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1000 га, розташованої за адресою Дніпропетровська область Дніпропетровський район м. Підгородне, вул. Первомайська, 59, цільового призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку від 25 травня 2012 року, реєстровий №377, укладений між законним представником [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсним Договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0561 га, Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, м. Підгородне, вул. Первомайська, 59, цільового призначення для ведення особистого селянського господарства від 25 травня 2012 року, реєстровий №386, укладений між законним представником [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсним Договір купівлі-продажу будинку №59, розташованого за адресою вул. Первомайська, м. Підгородне, Дніпропетровський район, Дніпропетровська область, від 25 травня 2012 року, реєстровий № 388, укладеного між законним представником [PERSON] та [PERSON]; визнати за ним, [PERSON] право власності на 1/2 житлового будинку, та земельних ділянок площею 0,1000 га (для будівництва та обслуговування житлового будинку) та 0,0561 га (для ведення особистого селянського господарства), розташованих за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, м. Підгородне, вул. Первомайська, 59 в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON]; витребувати з незаконного володіння [PERSON] 1/2 частину житлового будинку та земельних ділянок площею 0,1000 га (для будівництва та обслуговування житлового будинку) та 0,0561 га (для ведення особистого селянського господарства), що розташовані за адресою: Дніпропетровська обл., Дніпропетровський район, м. Підгородне, вул. Первомайська, 59, та передати їх йому, позивачу, [PERSON]; стягнути з відповідачів на його користь сплачену суму судового збору у розмірі 1827 грн. В обґрунтування позову позивач вказав, що 10 лютого 2010 року померла його мати [PERSON]. В липні 2010 року він разом з сестрою [PERSON] (дівоче прізвище - [PERSON]) О.М. звернулися до Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори для оформлення спадщини, яка залишилася після померлої [PERSON], а саме: домоволодіння за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, м. Підгородне, вул. Первомайська, 59. Після цього, [PERSON] запропонувала йому відмовитися від спадщини на її користь, з наступною виплатою половини вартості спадкового майна, що мала б йому належати після продажу домоволодіння. 12 березня 2010 року він відмовився від належної йому частки спадщини, що залишилася після смерті їх матері [PERSON], на користь [PERSON] 05 серпня 2011 року [PERSON] державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори були видані свідоцтва про право на спадщину за законом, які зареєстровані в реєстрі №2193, №2199, №2196. Через деякий час, він був змушений примусово залишити спадкове домоволодіння, на вимогу особи, яка представилася представником інтересів власника визначеного нерухомого майна, що отримав його у власність на підставі договорів купівлі-продажу, що були укладений між законним представником [PERSON] та [PERSON]. Про те, що домоволодіння та земельні ділянки були відчужені на користь [PERSON], він повідомлений не був і дізнався про даний правочин в момент, коли був вимушений залишити місце свого постійного проживання. Звернувшись до [PERSON] з метою отримання половини вартості проданого домоволодіння, отримав відмову, внаслідок чого він залишився без житла та засобів для існування. Вважаючи свої права порушеними, він звернувся до суду з метою визнання відмови від прийняття спадщини та свідоцтва про право на спадщину на ім'я [PERSON], які зареєстровані в реєстрі №2193, №2199, №2196, недійсними. Рішенням від 09 вересня 2013 року у справі №2-175/2722/13-ц, суд визнав відмову [PERSON] від прийняття спадщини, що відкрилася внаслідок смерті [PERSON] та свідоцтво про право на спадщину за законом на ім'я [PERSON] недійсними, рішення набуло законної сили. Вважає, що його права були порушені [PERSON] ще на стадії прийняття спадщини, оскільки [PERSON] двічі вводила його в оману та не дотримувалась домовленостей, що було визнано судами двох інстанцій, а тому він звернувся до суду за захистом своїх майнових прав. Представник позивача [PERSON] за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не зявилася про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином відповідно до п. 9 ст. 74 ЦПК України, що підтверджується оголошенням в газеті «Вісті Придніпровя» №69 (1768) від 13.09.2016 року (а.с.140). Представники відповідача [PERSON] за довіреністю [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні. Третя особа державний нотаріус Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи без її участі (а.с.150). Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи без її участі (а.с.151). Представник третьої особи управління Держгеокадастру у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області у судове засідання не зявився. Суд, вислухавши у судовому засіданні пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, визначено, що підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори й інші правочини. В силу ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Судом встановлено, що 10 лютого 2010 року померла мати позивача [PERSON], про що 12 лютого 2010 року виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області було видано свідоцтво про смерть серія І-КИ №326947. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на земельну ділянку та домоволодіння, за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, м. Підгородне, вул. Первомайська, 59. В липні 2010 року, діти спадкодавиці [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище «Шевченко») О.М. звернулися до Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини та видачу свідоцтв на спадкове майно, яке залишилося після смерті їх матері [PERSON] Однак, 12 березня 2010 року [PERSON] відмовився від належної йому частки спадщини, що залишилася після смерті матері [PERSON] на користь сестри [PERSON] 05 серпня 2011 року державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори [PERSON] на імя [PERSON] були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку та домоволодіння, за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, м. Підгородне, вул. Первомайська, 59, у тому числі з урахуванням 1/2 частини від якої відмовився син спадкодавиці [PERSON], які зареєстровано в реєстрі за №2193, №2199, №2196. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу та інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. 25 травня 2012 року між [PERSON], від імені якої на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] від 21 березня 2012 року діяв [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу домоволодіння № 59 по вул. Первомайській в м. Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області (а.с.60), договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 0,1000 га, що розташована по вул. Первомайській, 59 в м. Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області, кадастровий номер 1221411000:02:030:0056 (а.с.54), договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 0,0561 га, що розташована по вул. Первомайській, 59 в м. Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області, кадастровий номер 1221411000:02:030:0057 (а.с.57). Таким чином, [PERSON] набув законне право власності на вищевказане майно. Згідно п. 6 вищевказаного Договору купівлі-продажу будинку продавець засвідчив, що на момент укладання цього договору згадане нерухоме майно не перебувало під арештом чи забороною, щодо нього не велись судові спори, воно не заставлене, у податковій заставі не перебуває, відносно нього не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами, як юридична адреса воно не використовується, відносно цього майна не встановлено сервітуту ні за договором, ні за законом, ні за заповітом або рішенням суду. Треті особи не мають прав па нерухоме майно. Судом встановлено, що також підтверджується матеріалами справи, рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2013 року задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання відмови від спадщини після смерті [PERSON] недійсним, визнано відмову [PERSON] від прийняття спадщини яка відкрилася внаслідок смерті [PERSON] недійсною; визнано Свідоцтво про право на спадщину за законом на ім'я [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]) [PERSON] недійсним (а.с.14). Право позивача [PERSON] на спадщину виникло після набрання чинності рішення суду, яким визнано недійсною відмову від спадщини, тобто 09 вересня 2013 року, а [PERSON] продала спадкове майно [PERSON] ще 25 травня 2012 року. Тобто [PERSON] на законних підставах одержала свідоцтва про право на спадщину та на законних підставах розпорядилася спадковим майном, а [PERSON] ніколи не був власником спірного спадкового майна, а тільки після того як [PERSON] придбав майно, звернувся до суду з позовом про визнання відмови від спадщини недійсною. У відповідності до ст. 1280 ЦК України, якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. Перерозподіл спадщини це поняття, що стосується спадщини, яка уже розподілена між спадкоємцями в натурі. Після прийняття спадкоємцями спадщини та її розподілу суд може надати спадкоємцям, які своєчасно не прийняли спадщину, додатковий строк для прийняття спадщини. Якщо спадщина такими спадкоємцями прийнята впродовж цього додаткового строку, раніше розподілена спадщина підлягає перерозподілу. Якщо майно, що входить до складу спадщини та було розподілене між спадкоємцями, збереглося в натурі, спадкоємці, яким було надано додатковий строк для прийняття спадщини, вправі вимагати передання їм у натурі цього майна. Замість цього вони вправі вимагати сплати на їх користь грошової компенсації. Правила про перерозподіл спадщини слід за аналогією застосовувати до випадків визнання заповіту повністю або частково недійсним, визнання недійсною відмови від прийняття спадщини (ст. 1274 ЦК України), визнання недійсною угоди про зміну розміру часток у спадщині (ст. 1267 ЦК України). Однак, позивач не ставить в суді питання про визнання частково не дійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, яке отримано [PERSON], не ставить питання про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за законом, та не ставить питання про перерозподіл спадщини. Правові підстави на які посилається позивач, при визнанні договорів купівлі-продажу спірних земельних ділянок та будинку не дійсними є ч. 1 ст. 229 ЦК України та ч. 1 ст. 230 ЦК України, однак не вказує який саме правочин вчинено внаслідок помилки, а який внаслідок обману, та як це стосується договорів купівлі-продажу спадкового майна, між [PERSON]М та [PERSON] Посилання позивача на ч. 1 ст. ст. 215 ЦК України, де підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановленими ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України, є незрозумілими. Сторонами правочинів, Договорів купівлі-продажу земельних ділянок та будинку, були [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець). Правочини відповідали волевиявленню сторін та були направлені на реальне настання правових наслідків. Позивачем доказів протилежного, суду не надано. Правових підстав недійсності даних правочинів не існує. Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У всіх інших випадках власник не має право витребувати таке майно і на підставі положень статті у добросовісного набувача виникає право власності на таке майно. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5, відповідно до статей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до етапі 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього. Виходячи зі змісту статті 330 ЦК України, добросовісний набувач набуває право власності на майно і в тому разі, коли набрало законної сили рішення суду про відмову в задоволенні позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки згідно з ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Аналізуючи вище викладені обставини, суд прийшов до висновку, що дії [PERSON] та [PERSON] повністю відповідали вимогам чинного законодавства. Зміст зазначених правочинів та їх форма не суперечить вимогам цивільного законодавства, їх сторони дійсно бажали правових результатів, що обумовлені ними і дані правочини є виконаними. Доказів зворотного позивачем до суду не надано, що має суттєве значення для правильного вирішення справи. Приймаючи до уваги вимоги ст. 55 Конституції України та ст. 3 ЦПК України суд захищає права, свободи чи інтереси осіб лише у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. З огляду на те, що [PERSON] не є стороною у правочинах, які просить визнати недійсними, суд також бере до уваги роз'яснення, які містяться у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», а саме відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Тобто, повинен мати місце факт порушення прав та законних інтересів позивачки, чого насправді, в силу вимог законодавства та обставин судом не встановлено. Відповідно до вимог ст. 10, 11 ЦПК України, суд вирішує справи на засадах змагальності, не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених позовних вимог, на підставі поданих ними доказів. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на укладання між [PERSON], від імені якої на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] від 21 березня 2012 року діяв [PERSON] та [PERSON], договорів купівлі-продажу у відповідності до вимог законодавства України, а також відсутність підстав для визнання судом зазначених договорів недійсними. Окрім цього, не можна в даному випадку погодитися і з вимогами позивача про повернення майна з підстав вказаних в п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, так як по-перше, на час укладення угод по відчуженню спадкового майна, єдиною власницею спірного спадкового майна була [PERSON], по-друге позивач не являвся власником майна, та не передавав його у володіння іншій особі. На підставі викладеного суд прийшов до переконання, що необхідно відмовити [PERSON] у задоволенні позову в повному обсязі. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони \~понесені \~нею і документально підтверджені судові витрати. У звязку з відмовою позивачу у задоволенні вимог, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача а підлягають покладенню на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed