Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , в якій просить стягнути заборгованість, що виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх кредитних зобов`язань. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що [PERSON] звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 02 червня 2009 року. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами» складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі та надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Оскільки відповідач не виконав належним чином умови договору, виникла заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк», яка з урахуванням зменшення розміру позовних вимог, станом на 14.02.2021 складає 7399,63 грн., з яких: 1728,54 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 2807,76 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 2863,33 грн. - заборгованість по пені. 25 вересня 2020 року судом постановлено ухвалу про прийняття позову до розгляду, відкриття провадження у справі та призначення справи до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву, в якому, зокрема, зазначив, що заяву про надання кредиту відповідач підписала, але з самими Умовами та Правилами надання банківських послуг не ознайомлювалась, їй для підпису вони не надавались. У заяві про надання кредиту не зазначена процентна ставка. Відповідач пред`являючи вимогу про стягнення процентів, не надав доказів про те, на який строк видавався кредит. А після спливу визначеного строку кредитування право кредитодавця нараховувати проценти припиняється. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Також представником відповідача подано клопотання про застосування строків позовної давності. Представник позивача надав відповідь на відзив, в якій зазначив про безпідставність викладених представником відповідача доводів. 17.03.2021 представником позивача подано до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, пославшись на викладене у відповіді на відзив. Додатково пояснила, що відсотки були списані позивачем, тому за який період вони нараховані не може сказати, але в будь-якому разі сума відсотків є меншою, аніж нарахована станом на кінцеву дату строку дії картки. Пеня нарахована починаючи з 01.11.2020. Вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки його перебіг перервався вчиненням відповідачем платежів на погашення кредиту. Зазначене вбачається із виписки по рахунку відповідача, а саме у 2018 році відбулось автоматичне погашення простроченої заборгованості, а також 10.09.2018 та 12.05.2020 відповідачем було здійснено погашення заборгованості з рахунку [NUMBER] . Це погашення здійснено через касу банку. Рахунок [NUMBER] є транзитним рахунком. Коли відбувається погашення заборгованості через касу банку, то кошти зараховуються спочатку на транзитний рахунок із подальшим їх перерахуванням на карту відповідача. Меморіальні ордери на підтвердження внесення відповідачем коштів на кредитну картку у такий спосіб виготовити технічно неможливо. Відповідач не зверталась до банку з питання внесення зазначених платежів не нею, а іншою особою без її відома. Виписку по рахунку відповідача вважає належним доказом погашення заборгованості відповідачем. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав пояснення аналогічні викладеному у відзиві на позовну заяву. Додатково зазначив, що згоден з сумою тіла кредиту та відсотків. Заперечує, що відповідач була ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг, вони нею не підписані. Останній платіж на погашення кредитної заборгованості відповідачем було здійснено у листопаді 2014 року. Заперечує, що відповідачем у 2018 та 2020 роках було здійснено погашення кредиту через касу банку. Доказів на підтвердження цього позивачем не надано, а саме копій меморіальних ордерів. На автоматичне погашення шляхом списання коштів відповідач свою згоду позивачу не давала. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог в частині тіла кредиту і відсотків у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Не визнає позовні вимоги в частині пені за безпідставністю її нарахування. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, вислухавши пояснення представників сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. [PERSON] звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, в зв`язку з чим підписала заяву №б/н від 02.06.2009 року. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між нею та банком договір. В заяві зазначений кредитний ліміт - 2500,00 грн., базова процентна ставка за кредитом - 2,5%, вид отриманої картки - кредитка «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та її номер. До позовної заяви також додано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана [PERSON] 02.06.2009. Відповідно до вказаної довідки базова процентна ставка становить - 2,5% на місяць, передбачено порядок нарахування пені за несвоєчасне погашення заборгованості, тощо. Згідно довідки банку та виписки про рух коштів відповідачу були видані дві кредитні картки: 1) 02.06.2009 № [NUMBER] зі строком дії до 02/2013; 2) 27.02.2013 № [NUMBER] зі строком дії до 10/2016. З довідки банку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на відповідача, вбачається, що на картковому рахунку встановлено наступні кредитні ліміти: 02.06.2009 - 2500 грн., 27.11.2010 - 2900 грн., 04.10.2011 - 2400 грн., 28.10.2011 - 2100 грн., 29.02.2012 - 1820 грн., 03.05.2012 - 1800 грн., а з 21.01.2020 кредитний ліміт встановлений у сумі 0 грн. У зв`язку із укладенням 14.06.2014 шлюбу відповідач змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». З розрахунку заборгованості за договором б/н від 02.06.2009 вбачається, що станом на 14.02.2021 відповідач має заборгованість у загальній сумі 7399,63 грн., з яких: 1728,54 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 2807,76 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 2863,33 грн. - заборгованість по пені. Відповідач та її представник не заперечували факт отримання кредитних карток та отримання кредитних коштів. Судом встановлено, що відповідач користувалась кредитними коштами (що вбачається із розрахунку заборгованості та із виписки по рахунку щодо руху кошті за кредитним договором) та частково сплачувала заборгованість за договором, отже, не заперечувала факт укладення кредитного договору. Згідно з ч. 1 ст.207 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. У відповідності до ч. 1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.1054 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч. 1 ст.634 ЦК України). У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. При порушенні зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, крім тіла кредиту стягнути заборгованість по відсоткам та пеню. Позивач на підтвердження позовних вимог щодо стягнення заборгованості за договором, зокрема, надав витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, які відповідачем не підписані. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані банком витяг з Умов та Правил розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву про отримання кредиту. А також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, пені та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (02 червня 2009 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (вересень 2020 року), тобто, кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, надані банком Умови та Правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Тому надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року, прийнятій у справі №342/180/17-ц (провадження №14-131цс19). Окрім того, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Таким чином, надані банком Умови та Правила надання банківських послуг не є частиною укладеного між сторонами договору. Разом з тим, у матеріалах справи наявна підписана відповідачем довідка про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій визначені, зокрема: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання. У заяві відповідача від 02.06.2009 сторонами теж погоджено проценти за користування кредитом. Як вбачається з матеріалів справи, термін дії другої кредитної картки, виданої відповідачу, до останнього дня жовтня 2016 року. Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 16.05.2018 у справі №641/12249/13, кредитна картка діє в межах визначеного строку, а строк повернення кредиту в повному обсязі визначається останнім днем місяця дії картки. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. З розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 31.10.2016 (останній день строку дії картки) розмір заборгованості за відсотками складав 8295,47 грн., виходячи із обумовленої сторонами процентної ставки 2,5%. До стягнення позивачем заявлено 2807, 76 грн. Тому суд вважає, що як вимога про стягнення тіла кредиту у розмірі 1728,54 грн., так і відсотків у розмірі 2807,76 грн. є обґрунтованою. Щодо вимоги про стягнення з відповідача пені. Згідно зі ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р, місто Рубіжне Луганської області входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Пеня у розмірі 2863,33 грн. була нарахована відповідачу починаючи з 01.11.2020, тобто після 14 квітня 2014, відповідач має зареєстроване місце проживання у м.Рубіжне Луганської області, яке входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Тому позовні вимоги в частині стягнення пені є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя, четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як вбачається з матеріалів справи, строк дії картки, виданої відповідачу за №5211537447395422 від 27.02.2013, - до останнього дня жовтня 2016 року. З матеріалів справи вбачається, що АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до відповідача 11 вересня 2020 року, тобто після спливу трьох років з дня закінчення строку дії картки. Представник відповідача заявив клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності. З виписки по рахунку відповідача вбачається, що 16.02.2018 та 12.03.2018 було здійснено автоматичне погашення простроченої заборгованості з карти [NUMBER] , а 10.09.2018 та 12.05.2020 було здійснено погашення заборгованості з рахунку [NUMBER] . Відповідно до ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його участю чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь - які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення. Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України в постанові від 08 листопада 2017 року у справі №6-2891цс16. Доказів тому, що відповідачем була надана згода на списання банком коштів на погашення заборгованості позивачем не надано, тому зазначені банківські операції не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності. Щодо здійснення 10.09.2018 та 12.05.2020 погашень заборгованості з рахунку [NUMBER] суд зазначає наступне. Представник позивача зазначила, що зазначені платежі були здійснені відповідачем через касу банку. Представник відповідача це заперечував. Суд зазначає, що банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджується Переліком типових документів, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 578/5 від 12 квітня 2012 року, тому є належним доказом у справі. Стороною відповідача не спростовано, що платежі від 10.09.2018 та 12.05.2020 були здійснені без відома і волі відповідача. Тому суд вважає доведеним, що зазначені платежі на погашення заборгованості за кредитним договором були здійснені саме відповідачем, або за її участі, чи за її доручення уповноваженою на це особою. Зазначене свідчить про добровільне погашення боргу відповідачем, а відповідно і про переривання перебігу позовної давності. Тому суд дійшов висновку про те, що з відповідача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту у розмірі 1728,54 грн. та за простроченими відсотками у розмірі 2807,76 грн., яка утворилась станом на 14 лютого 2021 року. Відповідно до ч.1 та ч. 13 ст.141 ЦПК України підлягають пропорційному розподілу понесені сторонами судові витрати. Відповідач у відповідності до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, оскільки є інвалідом 2 групи. Тому судовий збір у розмірі 1288,62 грн. (з урахуванням часткового задоволення позову), сплачений позивачем, слід компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial