Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

В березні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2012 року з нього на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), починаючи з 17 квітня 2012 року, та до досягнення сином повноліття. На виконання цього рішення було видано виконавчий лист. Водночас, між [PERSON] та [PERSON] було досягнуто усної домовленості про те, що після досягнення сином повноліття [PERSON] подарує синові ? частину квартири [ADDRESS]. У зв'язку з цим, відповідач не пред'являла виконавчий лист до виконання, а [PERSON] добровільно сплачував аліменти на утримання сина. У зв'язку з погіршенням стану здоров'я [PERSON] змушений був 15 липня 2015 року звільнитися з роботи та не мав змоги надавати синові грошову допомогу. У травні 2017 року [PERSON] пред'явила виконавчий лист до примусового виконання. 23 травня 2017 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2012 року. В подальшому державним виконавцем було складено довідку-розрахунок заборгованості з аліментів, згідної якої станом на 31 січня 2018 року розмір заборгованості становить 95772 гривень 70 копійок. На переконання позивача вказана заборгованість розрахована неправомірно, оскільки розрахунок здійснено більш ніж за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання. Крім цього, починаючи з 15 липня 2015 року позивач не має постійного стабільного доходу, оскільки тривалий час хворів та має захворювання, яке перешкоджає йому працювати на постійній основі та виконувати кваліфіковану працю. Саме тому заборгованість з аліментів у позивача виникла у зв'язку з тяжкою хворобою та тривалим безробіття. Вказані обставини щодо погіршення стану здоров'я та матеріального становища, а також наявність у позивача на утриманні непрацездатної матері [PERSON], на переконання позивача також свідчать про неможливість сплачувати аліменти у розмірі, визначеному рішенням суду. Саме тому [PERSON] просить зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього на користь [PERSON] на підставі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від15 травня 2012 року з 1/3 частини його заробітку (доходу) на 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та до досягнення дитиною повноліття, а також звільнити [PERSON] від заборгованості з аліментів у розмірі 95772 гривень 70 копійок. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, та просила задовольнити позов. Представник відповідача [PERSON] надав відзив на позовну заяву. В обґрунтування якого вказав на те, що [PERSON] визнається пред'явлений позов лише частково, зокрема щодо необхідності визначення розміру заборгованості зі сплати аліментів лише за останні три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання, тобто з травня 2014 року. Водночас, з іншими позовними вимогами відповідач не погоджується та вважає їх такими, що не підлягають задоволенню. Оскільки, вважає необґрунтованими доводи позивача стосовно того, що з 15 липня 2015 року він не має постійного стабільного доходу, оскільки тривалий час хворів та має захворювання, які перешкоджають йому на постійній основі виконувати кваліфіковану працю. Представник відповідача звернув увагу на ту обставину, що дійсно у 2013 році у позивача стався перлом кісточки лівого гомілковостопного суглоба. Проте, даний перелом не перешкодив позивачу працювати в подальшому протягом 2013-2015 років в ТОВ «ПОС-ПРО». Інші захворювання, на які вказує позивач, на переконання [PERSON] не є тяжкими та такими, що перешкоджають працювати. Крім цього, представник відповідача зазначив, що позивач не може утримувати свою непрацездатну матір, оскільки остання отримує дохід від здачі в оренду нерухомого майна. За вказаних обставин представник відповідача просив задовольнити позов частково лише в частині зменшення розміру заборгованості з аліментів та відмовити в іншій частині позовних вимог. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що у задоволенні пред'явленого позову належить відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2012 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 квітня 2012 року і до досягнення сином повноліття. 15 травня 2012 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області видано виконавчий лист №2/1005/1240 на примусове виконання цього рішення. Постановою державного виконавця Бориспільського МР ВДВС ГТУЮ у Київській області Кисіль О.М. від 23 травня 2017 року було відкрито виконавче провадження №54005977 з виконання зазначеного виконавчого листа (а.с.6). В ході даного виконавчого провадження державним виконавцем неодноразово складались довідки-розрахунки заборгованості з аліментів, зокрема за період з 17 квітня 2012 року по 30 червня 2017 року - 126235 гривень 07 копійок, за період з 19 вересня 2017 року по 31 січня 2018 року - 95772 гривень 70 копійок (а.с.7-8,9). У відповідності до положення ч.1 ст.194 СК України (в редакції на час пред'явлення виконавчого листа до виконання) аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання. З огляду на вказану вимогу СК України, начальником Бориспільського МР ВДВС ГТУЮ у Київській області в порядку перевірки законності виконавчого провадження №54005977 було скасовано довідку-розрахунок від 27 березня 2018 року та зобов'язано здійснити розрахунок з урахуванням норм СК України, зокрема щодо визначення розміру заборгованості за останні три роки до пред'явлення виконавчого листа до виконання, починаючи з 22 травня 2014 року (а.с.55-56). У зв'язку з цим, головним державним виконавцем Бориспільського МР ВДВС ГТУЮ у Київській області Шведом Р.М. складено довідку-розрахунок заборгованості по аліментах №26418 від 04 липня 2018 року, згідно якої станом на 31 травня 2018 року розмір заборгованості [PERSON] зі сплати аліментів становить 93898 гривень 62 копійки (а.с.52-53). Відповідно до ч.2 ст.197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених статтею 197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. З копії трудової книжки, виданої на ім'я позивача, вбачається, що з 01 липня 2010 року [PERSON] працював на посаді друкаря ТОВ «ПОС-ПРО». З 15 липня 2015 року позивач звільнився з вказаної посади за власним бажанням (а.с.10-13). Крім цього, згідно копії медичної картки амбулаторного хворого (а.с.14-15) встановлено, що у 2013 році у [PERSON] стався перелом кісточки лівого гомілковостопного суглоба, у 2015 році - забиття лівого променезап'ясткового суглоба. 08 квітня 2013 року у позивача було виявлено повний тромбоз глибоких судин лівої голені (а.с.17). 21 березня 2017 року за результатом проведеного ультразвукового дослідження [PERSON] було встановлено дифузне збільшення печінки зі структурними ознаками хронічного гепатиту, хронічного панкреатиту та нефролітіаз (а.с.16). З доводів позивача та його представника саме вказані хвороби перешкоджають [PERSON] працювати на постійній основі та виконувати кваліфіковану працю, а також отримувати стабільний дохід. Ці численні хвороби є причиною виникнення заборгованості з аліментів. За правилами ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч цьому, суд вважає доводи позивача стосовно наявності у нього численних тяжких хвороб, які перешкоджають йому працювати на постійні основі та виконувати кваліфіковану працю, необґрунтованими та надуманими. Оскільки, зазначені вище хвороби, зокрема перелом кісточки лівого гомілковостопного суглоба, який стався у 2013 році, не перешкодили позивачу працювати в ТОВ «ПОС-ПРО» на посаді друкаря, з якої він звільнився за власним бажанням 15 липня 2015 року. Крім цього, та обставина, що починаючи з 15 липня 2015 року позивач не має стабільного доходу, оскільки не має можливості офіційно працевлаштуватись, спростовується письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи. Зокрема, зі змісту уточненої довідки-розрахунку заборгованості по аліментах від 04 липня 2018 року вбачається, що з березня по травень 2018 року [PERSON] працював в ФОП [PERSON] та отримував дохід у розмірі 3339 гривень 52 копійок, що стало підставою для визначення заборгованості з розміру заробітної плати отриманої ним у ФОП [PERSON] За таких обставин твердження позивача, що він не працює з 15 липня 2015 року, не відповідає дійсності та спрямоване на введення суду в оману щодо дійсних обставин справи. Враховуючи зазначене, на переконання суду позивач не обґрунтував належними та допустимими доказами свої вимоги щодо звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Зазначені хвороби та медичні діагнози, встановленні позивачу, не є належним доказом захворювання на тяжку хворобу та підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами у розумінні ч.2 ст.197 СК України. На даний час позивач є працездатним, йому не встановлено інвалідності, з визначенням міри втрати здоров'я та ступеня обмеження життєдіяльності, в тому числі щодо обмеження можливості працювати чи працювати у спеціально створених для цього умовах. За таких обставин, позивач не позбавлений можливості працевлаштуватись та належним чином виконувати свій батьківський обов'язок щодо утримання дитини. При вирішенні позовних вимог [PERSON] щодо зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], з 1/3 частини від його заробітку (доходу), але не менше ніж 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до вимог ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено за рішенням суду за позовом платника у разі зміни його матеріального або сімейного стану, погіршення здоров'я та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Таким чином, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Так, у зв'язку з значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Тоді як значене погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для вимоги про зменшення розміру аліментів. У відповідності до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ч.1 та ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. У зв'язку з цим, суд звертає увагу на ту обставину, що згідно з вимогами ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Тоді як стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку допустимо виключно за зверненням того з батьків, з ким проживає дитина, із заявою про видачу судового наказу, згідно з положенням ч.3 ст.184 СК України. Зважаючи на це, при зверненні до суду з вказаною вимогою позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав. Оскільки, положення чинного СК України передбачають визначення способів виконання батьками обов'язків утримувати дитину виключно у частці від заробітку або у твердій грошовій сумі. Величина 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку є граничною межею, визначеною законодавцем, нижче якої не може бути призначено аліменти. З огляду на вимоги ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Тому, зважаючи на невідповідність обраного позивачем способу захисту характеру порушеного права, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог щодо зменшення розміру позовних вимог також належить відмовити. При цьому, обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає також до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. Зокрема, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У зв'язку з цим, суд вважає за допустиме доводи позивача стосовно наявності на його утриманні непрацездатної матері та заперечення відповідача стосовно того, що саме матір позивача надає матеріальну допомогу на утримання [PERSON], як одну з підстав для зменшення розміру аліментів, не приймати до уваги. Враховуючи також те, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог не з підстав недоведеності позовних вимог, а саме з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту порушених прав. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed