Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-27 00:00:00

В березні 2016 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування збитків у сумі 30 720,00 грн., внаслідок невиконання відповідачем Договору про наміри від 30.12.2015 року № 82119ПН/ОП/1.3/1894. Ухвалою суду від 05.05.2016 року залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ФОП [PERSON]. В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилась, але надала на адресу суду заяву, в якій прохала проводити судовий розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча завчасно та належним чином був повідомлений про день та час слухання справи. В судове засідання третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору: ФОП [PERSON], не з'явилася, про причини своєї неявки суд не повідомила, хоча завчасно та належним чином була повідомлена про день та час слухання справи. Статтею 224 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд приходить до висновку про можливість заочного розгляду даної справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов [PERSON] про відшкодування збитків таким, що підлягає до задоволення за наступних обставин. Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлені факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 30 грудня 2015 року позивачка [PERSON] уклала з відповідачем [PERSON] в присутності ФОП [PERSON] - представника агентства нерухомості «Полтавська нерухомість», договір про наміри № 82119ПН/ОП/1.3/1894 (а.с.3). Частиною 1 статі 570 ЦК України визначено поняття завдатку, відповідно до положення даної статті завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Функція авансування (платіжна функція) завдатку виявляється в тому, що завдаток видається за рахунок майбутніх платежів, що включаються до суми отримуваних за основним договором. Проте завдаток відрізняється від звичайних платежів за договором тим, що сплачується кредитору наперед. Функція доказування виявляє себе в тому, що завдаток підтверджує факт виникнення договірного зобов'язання. Ця функція зумовлена акцесорним (додатковим) характером угоди про завдаток: якщо не виникає основного зобов'язання, то не може бути й угоди про завдаток. Законодавцем визначено, що передаючи завдаток, боржник тим самим підтверджує наявність зобов'язання, в рахунок платежів якого завдаток і видається. Основне та акцесорне зобов'язання виникають одночасно. Поряд з цим, законодавцем визначено, що завдатком можуть забезпечуватися тільки зобов'зання, що виникають з договорів. У відповідності до даного договору відповідач зобов'язувався придбати у [PERSON] квартиру, що у [ADDRESS]. Даним договором визначено, що сторони зобов'язувались до 15 січня 2016 року укласти та належним чином оформити нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири. При цьому, позивачкою в позові вказується про те, що відповідачем не було виконано взяті на себе зобов'язання, з боку останнього відкладалась дата укладення договору купівлі - продажу, а як наслідок останній відмовився укладати договір купівлі-продажу з невідомих на те причин. Статтею 204 ЦК України визначено поняття презумпції правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 1,2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Положенням статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Поряд з цим, частино 2 статті 631 ЦК України визначено строки набрання чинності договору, якою визначено, що договір набирає чинності з моменту його укладення. Як вбачається з аналізу норм цивільного законодавства , яке регулює правовідносини, які виникли між сторонами по справі та встановлена судом, що на момент укладення даного договору сторонами не ставилось під сумнів предмет даного правочину, його форма та істотні його умови. Судом встановлено, що у відповідності до п. 4.2 договору про наміри № 82119 ПН/ОП1/1.3/1894, визначено, що у випадку невиконання зобов'язань по укладенню нотаріального договору купівлі-продажу у термін до 15.01.2016 року з вини сторони [PERSON], останній зобов'язується відшкодувати збитки, понесені [PERSON] по підготовці документів для укладення договору купівлі-продажу у розмірі завдатку, визначеного п. 2.1 договору у сумі 30 720,00 грн. ( а.с.3). В позові позивачкою вказувалось про те, що відповідач в добровільному порядку відмовився відшкодовувати збитки передбачені договором, тому остання змушена була звернутися до суду з вказаним позовом. Статтею 11 Цивільного Кодексу України чітко вказано підставу виникнення цивільних прав та обов'язків у сторін, які виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Статтею 202 Цивільного Кодексу України визначено поняття правочину, що це є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Таким чином, даним договором про наміри було визначено та обумовлено сторонами даного правочину права та обов'язки сторін за даним договором, які останні зобов'язувались дотримуватись, але всупереч взятим на себе зобов'язань за договором про наміри відповідачем не було виконано зобов'язання та при цьому останнім в добровільному порядку відмовився виконувати вимоги даного договору. Положенням статті 571 ЦК України визначено, що якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. У частині 1 статті 571 ЦК України закріплюється правове підґрунтя для функції забезпечення виконання зобов'язань (забезпечувальної функції) завдатку. За загальним правилом, якщо сторона, яка передає завдаток, ухиляється від виконання договору, вона втрачає завдаток. Поряд з цим, законодавцем чітко закріплено правила частини 1 статті 571 ЦК України, якими передбачено, що дані правила застосовуються у випадках, коли відповідне зобов'язання не виконується сторонами у повному обсязі, а також у випадках неналежного виконання зобов'язання. З аналізу даної норми права, якою визначено виключний перелік обставин застосування наслідків визначених частиною 1 статті 571 ЦК України, вбачається, що відповідачем [PERSON] не виконав взяті на себе зобов'язання у визначений строк за договором про наміри в повному обсязі, що відповідно надає позивачці права відшкодування збитків передбачених п. 4.2 даного договору. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] про відшкодування збитків є такими, що підлягають до задоволення. Відповідно до положення ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справа» визначено, що судові витрати - передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв'язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв'язку з вирішенням конкретної справи. В позові позивачка [PERSON], просила стягнути з відповідача судові витрати у вигляді судового збору сплаченого позивачкою при зверненні до суду з позовом у розмір 551 грн. 20 коп., які за правилами ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved