Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

АТ КБ ПриватБанк звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості в сумі 12410.93 грн. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 12.09.2012 року відповідач стала клієнтом АТ КБ ПриватБанку та уклала договір, відповідно до умов якого отримав кредит у сумі 5000.0 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Кредитні кошти [PERSON] отримала, а свої зобов`язання щодо повернення кредиту належним чином не виконує, а тому станом на 31.08.2018 року утворилась заборгованість, яку позивач визначає в сумі 12410.93 грн., що складається з наступного: 3918.13 грн. заборгованість за кредитом; 6725.61 грн. відсотки за користування кредитом; 700.0 грн. пеня та комісія; 500.00 грн. фіксована частина штрафу; 567.19 грн. процентна складова штрафу. Оскільки позичальник добровільно не повертає отримані кошти, тому АТ КБ ПриватБанк змушений був подати позовну заяву до суду про стягнення заборгованості за кредитом із відповідача в примусовому порядку. Дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін на підставі ухвали Золотоніського міськрайонного суду від 17.12.2018 року. Ухвалою суду, яка була направлена відповідачу в установленому порядку, останньому був наданий строк для подання заяви із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, а також строк для подання відзиву на позов. Відповідач відзиву на позов, заяви із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, чи клопотання про розгляд справи за участю сторін до суду не направив. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов ПАТ КБ ПриватБанк підлягає до часткового задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Згідно із ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання повинен сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг складає між ним та Банком Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Згідно з п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Як вбачається з п. 2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг - при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн., +5% від суми позову. Нормами статей 526, 527, 530 ЦК України визначено, що зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення умов договору та закону відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав, суму коштів не повернув та ухиляється від її сплати. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України наслідками порушення боржником зобовязання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Разом з тим із розрахунку заборгованості за договором від 12.09.2012 року, укладеного між позивачем та [PERSON] вбачається, що позивач включив до суми заборгованості нараховану пеню та комісію в сумі 700.0 грн. Законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України Про захист прав споживачів та Закону України Про споживче кредитування, який набрав чинності 10 червня 2017 року. Відповідно до ст. 11 ЗУ Про захист прав споживачів цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України Про споживче кредитування. Згідно з положеннями ч.,ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Із матеріалів вказаної справи вбачається, що відповідач отримав саме кредит на споживчі цілі. Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 1 ЗУ Про споживче кредитування споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не повязаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обовязків найманого працівника. Отже, надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, (які діяли на момент укладення кредитного договору) банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку\~за дії,\~які банк\~здійснює на\~власну користь\~(ведення\~справи,\~договору,\~облік заборгованості\~споживача,\~тощо),\~або за\~дії,\~які споживач\~здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 та в постанові №6-2071цс16 від 06 вересня 2017 року. Окрім того в своїй постанові від 11.10.2017 року у справі №6-1374цс17 Судова палата у цивільних та господарських справах Верховного Суду України зазначила, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Як вбачається з позовних вимог банку, останній включив до розрахунку заборгованості заборгованість за пенею і комісією. За таких обставин суд вважає, що включення позивачем до розрахунку заборгованості відповідача пені та комісії є незаконним, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають до задоволення. На підставі вказаного вище, задовольняючи позов банку суд,

Outcome: partial