Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-16 00:00:00

В березні 2014 року [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом до страхового товариства з додатковою відповідальністю «Гарантія» (далі по тексту - СТзДВ «Гарантія»), третя особа - [PERSON] про стягнення страхового відшкодування та витрат на проведення оцінки вартості завданої шкоди, посилаючись на те, що 03.10.2011 року в результаті ДТП було пошкоджено автомобіль VOLKSWAGEN LT35, номер державної реєстрації [NUMBER], належний позивачці, що підтверджується постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04.10.2011 року, відповідно до якої винним у вчинені ДТП визнано [PERSON] - водія автомобіля RENAULT DUSTER, номер державної реєстрації [NUMBER]. Позивачкою була направлена заява на виплату страхового відшкодування за пошкоджений транспортний засіб та пакет необхідних документів до СТзДВ «Гарантія», які відповідач отримав 24.10.2011 року, проте на даний час страхове відшкодування позивачці не виплачено. Згідно незалежної оцінки вартості матеріальної шкоди завданої пошкодженням транспортного засобу, а саме, автомобіля марки VOLKSWAGEN LT35, номер державної реєстрації [NUMBER], її сума становить 46 369,52 грн., вартість робіт з оцінки розміру завданої шкоди складає 500 грн. У зв'язку з зазначеним, позивачка просить стягнути з СТзДВ «Гарантія» на її користь страхове відшкодування у сумі 46 369,52 грн., витрати на проведення робіт з оцінки вартості шкоди у сумі 500 грн. та судові витрати. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача СТзДВ «Гарантія» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, про причину неявки суд не повідомив, тому суд відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у зв'язку з відсутністю заперечень проти такого вирішення справи представника позивача. 14.05.2014 року представник відповідача надав заперечення на позовні вимоги [PERSON], посилаючись на те, що відповідно до п. 12.1. ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього пункту. Пунктом 2 Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АА/6061081 передбачена франшиза, що складає 1 000 грн., з огляду на що відповідач просить відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, витрати по сплаті судового збору покласти на позивача. Третя особа - [PERSON] обставини позову визнав, не заперечував щодо задоволення позову у повному обсязі. Вислухавши пояснення позивачки та її представника, третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Згідно ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Частина 2 цієї статті визначає, що під збитками розуміється, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ст. 1166 ЦК України шкода заподіяна майну фізичної особи неправомірними діями відшкодовується в повному обсязі особою, яка її заподіяла. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується винною особою. Відповідно до роз'яснень наданих в п. п. 2, 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.92 р. з наступними змінами «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Згідно ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до ст.20 Закону України «Про страхування», серед обов'язків страховика визначено, що при настанні страхового випадку він має здійснити страхову виплату або страхове відшкодування у передбачений договором строк. Судом встановлено, що 03.10.2011 року о 18 год. 00 хв. в м. Ізмаїлі Одеської області по вул. Радянській з боку вул. Гончарова в бік с.Лощинівка на перехресті автодороги Т1635 кут автодороги С 16.10.01, [PERSON], керуючи транспортним засобом - автомобілем «Рено», державний номерний знак [NUMBER], не виконав вимоги дорожнього знаку 2.1 «Надати дорогу» та допустив зіткнення з автомобілем «Фольцваген», д/н [NUMBER], який рухався по головній дорозі, внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, чим [PERSON] порушив вимоги п. 8.1 ПДР України, тобто скоїв правопорушення передбачене ст. 124 КУпАП, що підтверджується постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04.10.2011 року (а.с. 38). Постанова набрала законної сили. Даною постановою [PERSON] визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (а.с.38). Відомості про те, що дана постанова суду оскаржувалась суду надано сторонами не було. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, судом встановлено, що з вини [PERSON] сталася ДТП та в результаті якої транспортний засіб, належний [PERSON] отримав механічні пошкодження. Сума матеріальної шкоди завданої внаслідок аварійного пошкодження автомобіля позивача відповідно до висновку експертного дослідження №746/1011 від 10.10.2011 року, завданої володільцю транспортного засобу - пасажирського автобусу VOLKSWAGEN LT35, реєстраційний номер [NUMBER] 2004 року випуску, станом на дату складання висновку - 10.10.2011 року, становить 46 369,52 грн. (а.с.14-25). 21.09.2011 року між [PERSON], власником автомобіля RENAULT DUSTER, номер державної реєстрації [NUMBER], номер кузова (шасі) [NUMBER], рік випуску 2011 року, та СТзДВ «Гарантія» було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страховий поліс №АА/6061081) а.с.9. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про страхування», страхова компанія при настанні страхового випадку сплачує страхувальнику страхове відшкодування. Відповідно ст. 22.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Як вбачається з полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності №АА/6061081 між [PERSON] та страховим товариством з додатковою відповідальністю «Гарантія» укладений договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с. 9). За таких обставин, суд приходить до висновку, що до даних правовідносин необхідно застосовувати положення Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки він є спеціальним законом, а тому суд вважає, що обов'язок сплати майнової шкоди покладається на страхову компанію. Згідно ст.29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. При цьому, як встановлено п.2.4 та Розділом VIII Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 04.11.2003 року № 142/5/2092, із відповідними змінами, вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісних транспортних засобів (далі - КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику КТЗ складається з суми вартості ремонтно-відновлювальних робіт, вартості необхідних для ремонту матеріалів, вартості нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, величини втрати товарної вартості. Частина 2 ст. 1192 ЦК України передбачає, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. У відповідності до підпункту 12.1 ст. 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Згідно пункту 2 договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності №АА/6061081, укладеним між [PERSON] та страховим товариством з додатковою відповідальністю «Гарантія» сума франшизи складає 1 000 грн. (а.с. 9). За таких обставин, суд приходить до висновку, що зі СТзДВ «Гарантія» підлягає стягненню на користь [PERSON] страхове відшкодування в сумі 45 369,52 грн. виходячи з розрахунку 46 369,52 грн. - 1 000 грн. До даного висновку суд прийшов виходячи також з того, що відповідно до ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено відшкодування шкоди, заподіяної третій особі, а саме: при настанні страхового випадку страховик (СТзДВ «Гарантія») відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи, а оскільки дана сума не виходить за межі ліміту вона підлягає стягненню саме зі СТзДВ «Гарантія». Також з відповідача підлягають стягненню витрати на проведення оцінки вартості завданої шкоди в сумі 500 грн., відповідно до квитанції №150730006 від 07.10.2011 року, оскільки дані витрати входять до матеріальної шкоди. Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно зі ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 129 Конституції України, ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial