Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-24 00:00:00

В вересні 2012 року позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просили стягнути з відповідачки на їхню користь вартість квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позову позивачі вказали на те, що в серпні 2002 року вони звернулись до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, яким в останній редакції просили визнати, що кв. [ADDRESS] вибула з їх володіння в порушення закону,не з їхньої волі. Просили суд визнати договір купівлі-продажу квартири [PERSON] недійсним, витребувати її квартиру у [PERSON], визнати їх право власності на квартиру, виселити [PERSON] та вселити їх у квартиру. Рішенням Красногвардійського районного суду від 15 лютого 2007 року в задоволенні позовних вимог позивачів було відмовлено. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.08.2008 року задоволена апеляційна скарга позивачів, рішення Красногвардійського районного суду від 15.02.2007 року було скасоване та ухвалене нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON], [PERSON] та [PERSON] були задоволені. Ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 вересня 2009 року була частково задоволена касаційна скарга відповідача [PERSON] Справу направлено до апеляційного суду на новий розгляд іншим складом суду. Рішенням колегії суддів судової палати по цивільним справам апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2010 року апеляційна скарга позивачів задоволена частково. Рішення Красногвардійського районного суду від 15 лютого 2007 року в частині відмови в задоволенні позову [PERSON],[PERSON],[PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири,визнання права власності, виселення, вселення, вирішення питання реєстрації в квартирі, стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми - скасовано. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 29 листопада 2001 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON], з підстав невідповідності закону. Щодо других вимог в рішенні вказано,що захист прав позивачів можливий лише пред'явленням позову про витребування майна від набувача. Рішення суду апеляційної інстанції не оскаржувалось, вступило в законну силу. Позивачі звернулись до Красногвардійського районного суду з позовом про витребування квартири у [PERSON] посилались на вимоги ст. 145 ЦК України (в редакції 1963 р.), що втратили квартиру поза їх волею. Посилались, що батьки неповнолітнього [PERSON] не звертались до виконавчого комітету Красногвардійської в місті Дніпропетровську ради з заявою про надання дозволу на продаж спірної квартири. Заяви датовані 12 листопада 2001 року підроблені. Листом за № 2805 від 29.10.2003 року виконавчий комітет Красногвардійської в м. Дніпропетровську ради визнав, що рішення на дозвіл продажу спірної квартири за 301/29 від 16.11.2001 року для покращення житлових умов неповнолітнього [PERSON] не приймалось, а рішення від 21.12.2001 року за № 336/19 скасоване, як незаконне по протесту прокурора. Орган опіки і піклування не мав будь-яких відомостей де буде проживати неповнолітній [PERSON], після продажу квартири. Не звертались позивачі до Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» за Замовленням № 3/2295 в листопаді 2001 року про виклик фахівця, для видачі довідки-характеристики, для продажу спірної квартири. Замовлення підроблене, оскільки в їх присутності довідка-характеристика на квартиру не складалась. Підпис в замовленні від імені [PERSON] вчинений не нею. За підробленою заявою на ім'я начальника ЖЕК-3, датованою 10 листопада 2001 року позивачів зняли з реєстрації місця проживання. Позивачі стверджують, що всі ці незаконні дії посадових осіб виконувались за для того аби перепродати квартиру, затрудняти її повернення власникам. Так і сталося. [PERSON] в куплену квартиру не поселялась, на протязі послідуючого місяця піклувалась про реєстрацію її права власності в бюро технічної інвентаризації м. Дніпропетровська та оформлення документів необхідних для продажу квартири. Через місяць і 10 днів після купівлі - 10.01.2002 року перепродала квартиру [PERSON], якому з договору було відомо про викладені обставини. Красногвардійський районний суд 06.06.2011 року ухвалив рішення, яким відмовив в задоволенні позову. Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області ухвалою від 06 березня 2012 року апеляційну скаргу позивачів відхилила, рішення суду залишила без змін. Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.05.2012 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення Красногвардійського районного суду від 06.06.2012 року відмовлено. Як наслідок, за наявності судового рішення, за яким договір продажу квартири позивачів визнано недійсним, з 2002 року позивачі не мають постійного місця реєстрації, проживають в житлі за наймом. За відсутності постійної реєстрації місця проживання , на протязі більше 10 років порушуються їх житлові права, право на працю, навчання. Спір про відновлення їх прав не вирішено. Тому, позивачі вимушені звернутись з позовом до [PERSON] з підстав ст. 48 ЦК України (в редакції 1963 р.). Пізніше позивачі та їх представник [PERSON] декілька разів уточнювали позовні вимоги та їх підстави і в остаточному варіанті просили стягнути з [PERSON] на користь [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вартість квартири [ADDRESS] в сумі 192622,00 грн., рівними частинами по 64207,00 грн. кожному з них. Правовими підставами своїх позовних вимог в остаточному варіанті просили вважати ст. ст. 48, 440 ЦК України (в редакції 1963 р.). Ухвалою суду до участі у справу був залучений приватний нотаріус [PERSON] у якості третьої особи замість приватного нотаріуса [PERSON]. Ухвалою суду відповідачку по справі було уточнено на [PERSON]. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] уточнені позовні вимоги та правові підстави позивачів підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі, посилався на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог позивачів. При цьому, пояснила, що заявлені в позовній заяві вимоги та підстави якими обґрунтовуються позовні вимоги не відповідають дійсним обставинам справи, є надуманими з боку позивачів та свідчать про те, що позивачі намагаються вести в оману суд посилаючись на вигадані ними підстави. Протягом 2002-2007 років в провадженні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська перебувала справа № 2-12/2007 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], Виконавчого комітету Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради, Приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], треті особи: Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора, нотаріус [PERSON], Приватні нотаріуси Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], про витребування майна з чужого незаконного володіння, про визнання недійсним рішень виконавчого комітету Красногвардійської районної ради м. Дніпропетровська № 301/29 від 16.11.2001 року і № 336/19 від 21.12.2001 року. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка [PERSON] посилалась на підстави, передбачені ст. ст. 48, 57 ЦК України, тобто угода, яка не відповідає вимогам закону та угода, яка укладена внаслідок обману, насильства, погрози. Після уточнення та доповнення позовних вимог правовими підставами для визнання недійсними договорів купівлі-продажу позивачка визначила ст. ст. 48, 55, 56, 57 ЦК України, тобто недійсність угоди, яка суперечить вимогам закону, недійсність угоди, укладеної громадянином, нездатним розуміти значення своїх дій, недійсність угоди, укладеної внаслідок омани, насильства, погрози. До одного провадження з позовною заявою [PERSON] була прийнята позовна заява [PERSON] в своїх інтересах і в інтересах неповнолітнього [PERSON], де в обґрунтування своїх позовних вимог він посилався на те, що квартира [ADDRESS] була отримана їх сім'єю під час шлюбу внаслідок міни. Він в квартирі тимчасово не мешкав, але в квартирі мешкав та був її співвласником неповнолітній син [PERSON]. Позивач [PERSON], як батько неповнолітнього, згоди на відчуження квартири не давав, до райвиконкому з заявою надати дозвіл на продаж квартири - не звертався. Документи, які були надані до виконкому підписувалися не їм. Внаслідок неправомірних дій зі сторони співробітників виконкому його неповнолітній син залишився без житла. У серпні 2001 року [PERSON] власноручно написала розписку про одержання грошей в борг 6000 доларів США у [PERSON] в строк до 07 січня 2002 року, у розписці позивачка вказала, що гроші вона взяла під заставу належної їй квартири [ADDRESS]. За поясненнями [PERSON] розписка була написана нею власноруч в присутності свідків, але під тиском та погрозами зі сторони [PERSON] З заявами в правоохоронні органи про притягнення відповідача [PERSON] до кримінальної відповідальності вона звернулася влітку 2002 року, після звернення до суду з позовною заявою про визнання угод недійсними. 26 жовтня 2001 року [PERSON] видала довіреність на ім'я [PERSON] і на ім'я [PERSON] на право розпорядження квартирою [ADDRESS] для підготовки документів, необхідних для відчуження належної їй квартири. Твердження позивачки про те, що довідка-характеристика МБТІ на відчуження квартири, рішення виконавчого комітету про дозвіл продажу власності, що належить неповнолітньому, виписка наймача та членів його родини були підготовлені та оформлені відповідачем [PERSON] - не знайшли свого підтвердження належними доказами в ході судового слухання. 29 листопада 2001 року був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], цей договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] Як було встановлено районним судом по справі № 2-12/2007, що підтверджується матеріалами справи, у зазначеній угоді, [PERSON] діяв на підставі довіреності від імені [PERSON] і її неповнолітнього сина [PERSON] Доручення було посвідчено 26.10.2001 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] [PERSON] діяв на підставі довіреності, посвідченої 29 травня 2001 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], від імені [PERSON] Однак, позивачами - ні [PERSON], ні [PERSON] не були заявлені вимоги про визнання довіреностей від 29 травня 2001 року від імені [PERSON], і від 26.10.2001 року, від імені [PERSON] і її неповнолітнього сина [PERSON] недійсними, як угод, на підставах передбачених цивільним законодавством, та слід зазначити , що данні довіреності з боку позивачів не коли не були відізвані та вони були дійсні до закінчення строку. Розрахунок за продану квартиру, [PERSON], 30 листопада 2001 року передав [PERSON] та її сину [PERSON] [PERSON] і її повнолітній син [PERSON] написали власноручно розписки про одержання грошей. [PERSON] одержав у рахунок проданої 1/3 частини квартири 10000,00 грн., а [PERSON] від свого імені та імені неповнолітнього [PERSON], у рахунок відчужених 2/3 частин квартири одержала 21200,00 грн. Таким чином, позивачі [PERSON], [PERSON] отримали розрахунок по вартості проданої квартири й власноруч оформили розписки. Доводи позивачів, що розписки були написані під тиском та погрозами зі сторони відповідача [PERSON] не знайшли свого підтвердження, у встановленому процесуальному порядку, належними доказами. Навпаки, вони спростовуються фактичними обставинами, а саме тим, що [PERSON] отримувала від [PERSON] гроші, які були їй необхідні для закриття кримінальної справи, яка була порушена відносно неї за збут наркотичних препаратів в особливо великих розмірах в 2001-2002 роках. Тому, вона вважає доведеними обставинами те, що при видачі довіреностей на ім'я [PERSON] та [PERSON] позивачі [PERSON] та [PERSON] діяли повністю усвідомлюючи значення своїх дій. Ці обставини підтверджуються наступним отриманням грошей при розрахунку за вартість квартири та написанням власноруч розписок в отриманні грошей. При таких обставинах не має підстав для задоволення позовних вимог [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про стягнення вартості квартири [ADDRESS], у зв'язку з тим, що позивачі отримали від покупця дійсну ринкову вартість квартири на момент її відчуження. Підставами для визначення недійсною угоди купівлі-продажу квартири [ADDRESS] - стало те, що при відчуженні частини власності, належної неповнолітньому [PERSON] - не було у встановленому порядку оформлене рішення виконавчого комітету Красногвардійського району в м. Дніпропетровську. Судова колегія Дніпропетровського апеляційного суду в своєму рішенні від 17 лютого 2010 року зробила висновок про те, що спірна угода 29.11.01 року була оформлена в порушення вимог ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», і є недійсною на підставах, передбачених ст. 48 ЦК України, оскільки при укладенні цієї угоди в нотаріальну контору не було надано рішення виконкому про надання дозволу про продаж частини власності, яка належить неповнолітньому. Внаслідок цього - спірна угода була визнана судом недійсною, як угода, що не відповідає вимогам закону. Продавцем майна за договором купівлі-продажу 29.11.2001 року були [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Тобто, за смислом угоди саме вони надавали документи, необхідні для нотаріального посвідчення угоди. Крім того, угода була нотаріальна посвідчена між особами, які діяли на підставі нотаріального посвідчених довіреностей від імені [PERSON], [PERSON] а саме [PERSON] та [PERSON] Відповідачка 10.01.2002 року продала спірну квартиру [PERSON] по її повній вартості 30210 грн., станом на 2002 рік. Приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причину своєї неявки суду не повідомив. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають по наступним підставам. В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] та її синам [PERSON] і неповнолітньому в той час [PERSON] належала на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності від 22 листопада 2001 року (а.с.7). 29 листопада 2001 року було укладено договір купівлі-продажу цієї квартири між [PERSON], [PERSON] , від імені яких діяв [PERSON], [PERSON], від імені якого діяв [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.02.2010 року визнано недійсним вищевказаний договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 29 листопада 2001 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON], на підставі ст. 48 ЦК України (в редакції 1963 року) (а.с.11.12). Дане рішення скасоване не було та набрало чинності. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, вищевказані обставини доказуванню не підлягають, оскільки встановлені рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.02.2010 року. Згідно із положеннями ст. 48 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, яка діяла на час виникнення спору), недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Відповідно до ч. 1 ст. 440 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, яка діяла на час виникнення спору), шкода, заподіяна особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством Союзу РСР. На підставі вищевказаного, позивачі звернулися до суду з вимогами до відповідачки про відшкодування вартості спірної квартири. Разом з тим, відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, в матеріалах даної справи є розписки від 30.11.2001 року, складені від імені [PERSON], яка також діяла в інтересах малолітнього [PERSON], та від імені [PERSON], згідно яких [PERSON] отримала від продажу спірної квартири кошти в сумі 21200,00 грн., які вона отримала за себе та свого неповнолітнього на той час сина [PERSON], а [PERSON] отримав за свою частину квартири 10000,00 грн. Представник позивачів в судовому засіданні вказав, що йому відомо про вказані розписки. Вказані розписки не були визнані недійсними, а тому вони є чинними й на теперішній час. Таким чином, фактично позивачі вже отримали кошти за належну їм квартиру, у зв'язку з чим у суду відсутні підстави для стягнення з відповідачки вартості квартири [ADDRESS] в сумі 192622,00 грн., на підставі ст. ст. 48, 440 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, яка діяла на час виникнення спору). За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, суд вважає за необхідне відмовити позивачам в задоволенні їхніх вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed