Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

В березні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач є власником 53/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових споруд та будівель [ADDRESS]. У зазначеному житлі зареєстрований також і член сім'ї колишнього власника - відповідач [PERSON], який за вказаною адресою не проживає, його особистих речей в житлі немає. Позивач самостійно утримує вказане майно. Відповідач в добровільному порядку з реєстрації не знімається. Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом. До судового засідання позивач не з'явилася, суду надала заяву, в якій просила справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, причину неявки суду не повідомив, про день розгляду справи був належним чином повідомлений. Справу розглянуто відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 53/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових споруд та будівель [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 12. 07. 2013, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області. За даною адресою, зареєстрований відповідач член сім'ї колишнього власника - відповідач [PERSON]. Відповідач в житлі не проживає з 06. 10. 1992, що підтверджується актом про не проживання від 01. 07. 2013 за участю свідків - [PERSON], [PERSON] У добровільному порядку відповідач з реєстрації за вказаною адресою не знявся. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Наслідком припинення права власності на жиле приміщення у колишнього власника житла є втрата ним права користування жилим приміщенням. З новим власником квартири відповідач угод про найм майна не укладали, членами сім'ї позивача як нового власника не є. Зазначеним вище договором купівлі-продажу сторони не обумовлювали прав третіх осіб на проживання (користування) вказаним нерухомим майном. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному в угоді з власником. Право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності права приватної власності на це майно. Таким чином, зміст вказаних вище правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника житла, які визначені в ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР, користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно, тобто право членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідним від прав самого власника. Право користування житлом зберігається для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку лише при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. На підставі зазначеного, суд дійшов висновку, що право користування житлом не збереглося і у відповідача [PERSON], як члена сім'ї колишнього власника. Таким чином, викладені вище підстави є достатніми для суду вважати відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням - 53/100 частками житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових споруд та будівель [ADDRESS], а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Вимог про відшкодування понесеного судового збору позивач не заявляла. На підставі викладеного,

Outcome: approved