Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-12 00:00:00

Батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. (а.с.12) Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 13.06.2017 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, але не менш ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07.квітня 2017 року й до повноліття дитини, а саме до [INFO] . (а.с.13) [PERSON] працює з 24.11.2016 року по теперішній час у Краматорській філії ТОВ «ДК ГудФуд», який розташований за адресою: м. Краматорськ, вул. Маяковського, 3а, та має постійний дохід; за місцем роботи характеризується позитивно, що підтверджується Довідкою від 15.05.2019 року за підписом директора ТОВ «ДК ГудФуд» Шаленої Р.М. , та Довідками про доходи від 14.05.2019 року, 15.05.2019 року, Характеристикою від 31.05.2019 року. (а.с.14, 15,16,17,23) Як вбачається з Характеристики за підписом директора Краматорської ЗОШ І-ІІІ ст. №18 Чебуховою Т.М. та класного керівника [PERSON], [PERSON] , [INFO] , є учнем 6-Б класу. Навчається в цій школі з четвертого класу. Мати - [PERSON] , одна виховує хлопчика, не працює. З батьком не проживають. Батько - [PERSON] , проживає в місті Краматорськ, з [PERSON] розлучені. З березня 2019 року [PERSON] з матір`ю не проживає, вихованням опікується батько. (а.с.18) Постановою Краматорського міського суду Донецької області від 26 квітня 2019 року [PERSON] була притягнута до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 184 КУпАП та піддана адміністративному стягненню у вигляді попередження. (а.с.21, 22) Висновком органу опіки та піклування Краматорської міської ради від 23.09.2019 року № 01-49/5296 визнано за доцільне визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] з батьком, [PERSON] , [INFO] . У висновку також зазначено, що спеціалістами служби у справах дітей Краматорської міської ради були обстежені житлово-побутові умови проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Встановлено, що в помешканні створенні належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини, а саме у дитини є окрема кімната, облаштована необхідними меблями, є окреме спальне місце, місце для занять, іграшки, книжки, у наявності засоби гігієни, запас продуктів харчування, взаємовідносини в родині доброзичливі. Батько, [PERSON] , постійно телефонує матері дитині, [PERSON] , намагаючись залучити її до виховання сина і зберегти взаємовідносини між матір`ю та дитиною, формує позитивне ставлення до матері. Але, [PERSON] , [INFO] , свого сина не відвідує, не проявляє материнської турботи. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до ст. 141 СК України батько і мати мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Частина 2, 3 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтями 11 та 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч.2 та ч.3 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст.161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст.ст.81, 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, системний аналіз вищезазначених правових норм дозволяє зробити висновок про те, що законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Декларацією прав дитини, прийнятою резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року проголошено прицип № 6, згідно з яким дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. Проте, при цьому, на думку суду, під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини. Підсумовуючи слід зазначити, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Таким чином, суд при прийнятті рішення надає переваги та керується ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, яка передбачає, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Зібрані у справі докази свідчать про те, що позивач [PERSON] приділяє дитині більше уваги та турботи, що підтверджується характеристикою на дитину з навчального закладу. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] має постійну роботу, заробіток, належних та допустимих доказів того, що він зловживає спиртними напоями та веде асоціальний спосіб життя суду не надано. У позивача наявне упоряджене жиле приміщення, створено умови належного виховання та розвитку дитини. Суд, вирішуючи спірні правовідносини, враховує, також, постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року № 402/428/16-ц, у якій суд касаційної інстанції відступив від висновків Верховного Суду України, висловлених, зокрема, у постанові від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Суд також враховує висновок органу опіки та піклування від 23.09.2019 року № 01-49/5296 згідно з яким визнано за доцільне визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] з батьком, [PERSON] , [INFO] . Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. При ухваленні рішення суд враховує зазначені норми та приходить до висновку про задоволення вимог позову [PERSON] , та вважає необхідним визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком, [PERSON] , що не порушує батьківські права кожного з батьків та якнайкраще забезпечує інтереси дитини. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у сумі 768,40 грн., сплачений останнім при зверненні до суду з позовом.

Outcome: approved