Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-23 00:00:00

В березні 2016 року до Іллічівського районного суду м. Маріуполя звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про припинення права влангості на частку у майні, визнання права власності на домоволодіння та земельну ділянку , де зазначила ,що з 12 червня 2000 року вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі ними було придбано житловий будинок за адресою : м. Маріуполь, вул.. Баха буд. 30 за договором купівлі- продажу, де покупцем зазначено відповідача [PERSON] З жовтня 2010 року між ними припинились шлюбні відносини, позивач у будинку не мешкає , фактично у домоволодінні мешкає вона разом з сином та матірю. Сторони перебувають у неприязних стосунках, тому їх спірне проживання не є можливим. З метою врегулювання спору вона пропонувала відповідачу отримати вартість 1\\2 частки будинку, але вони не змогли досягнути домовленості щодо цього питання, тому вона вимушена звернутися до суду. Просила припинити право власності [PERSON] на 1\\2 частку житловий будинок № 30 по вул.. Баха у м. Маріуполі зі сплатою йому грошової компенсації та визнати за нею [PERSON] право власності на житловий будинок № 30 по вул.. Баха у м. Маріуполі .( а.с.3-5). В подальшому позивачка неодноразово змінювала позовні вимоги та остаточно просила суд визнати право спільної сумісної власності за нею та відповідачем на житловий будинок № 30 по вул.. Баха у м. Маріуполі та земельну ділянку за цією адресою та визнати за нею право власності на 1\\2 частку будинку та земельної ділянки. ( а.с. 41-43, 52-54). В судовому засіданні позивачка заявила про залишення без розгляду її позовних вимог в частині припинення права власності на частку у майні , в іншій частині позову позивачка та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, посилаючись на те,що житловий будинок та земельна ділянка за адресою : м. Маріуполь, вул.. Баха буд. 30 були придбані під час шлюбних відносин з відповідачем , тому позивачка, як дружина, має право на 1\\2 частку сумісно нажитого майна. Просили позов задовольнити в повному обсязі . Відповідач позов визнав частково та пояснив,що дійсно перебував у шлюбі з позивачкою . Під час шлюбу ними було придбано житловий будинок, що розташований за адресою : м. Маріуполь, вул..Баха буд. 30 та він визнає за позивачкою право на 1\\2 його частку. Разом з тим він не визнає право позивачки на земельну ділянку ? оскільки вона не придбавалась за сумісні кошти, а його права власності на неї було отримано ним в порядку приватизації . Просив задовольнити позов частково. Представник відповідача [PERSON] погодився з позицією відповідача. Суд , вислухавши сторони та їх представників, дослідивши матеріали по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 червня 2000 року. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 26 липня 2016 року шлюб між ними було розірвано. В період шлюбу ними була придбаний . Під час сумісного проживання та за сумісні гроші , на підставі договору купівлі продажу , посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] 19 лютого 2003 року, ними було придбано житловий будинок, що розташований за адресою : м. Маріуполь, вул. Баха буд. 30 . Право власності на зазначений будинок зареєстровано за відповідачем [PERSON] 12 серпня 2009 року на підставі рішення Маріупольської міської Ради від 23.12.2008 року № 5/26-4751 на імя [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою : м. Маріуполь, вул.. Баха буд. 30. Вважаючи це майно спільною сумісною власністю та в звязку з неможливістю вирішити в добровільному порядку питання щодо розподілу зазначеного майна, позивачка звернулася до суду з відповідним позовом. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог, суд приходить до наступного. Виходячи зі змісту ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно вимог ст. 61 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Обєктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те,що земельна ділянка була набута ним в порядку приватизації та спільні з позивачкою кошти на її придбання не витрачалися, а тому в цій частині просив у позові відмовити. Ці твердження відповідача є обґрунтованими. Відповідно до Правової позиції ВСУ у справі №6-1568цс16: Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Таким чином, позовні вимоги в частині визнання обєктом спільної сумісної власності та визнання права власності на 1\\2 частку земельної ділянки задоволенню не підлягають, оскільки позивачкою не доведено, що вона придбавалась за спільні сумісні кошти або за рахунок спільної праці подружжя. Разом з тим, позовні вимоги в частині визнання обєктом спільної сумісної власності та визнання права власності на 1\\2 частку житлового будинку підлягають задоволенню, як такі,що знайшли підтвердження наданими суду доказами та визнаються відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 88 СК України стороні , на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Як вбачається, позивачкою при зверненні до суду було сплачено судовий збір у сумі 551 грн. 21 коп. Вартість житлового будинку на час розгляду справи у суді складає 147260 грн. ( вартість 1\\2 частки - 73630 грн.) , вартість земельної ділянки складає 56600 грн.( вартість 1\\2 частки -28300 грн.). Таким чином, з урахуванням положень ст.. 88 ЦПК України та ст.. 4 ЗУ «Про судовий збір» судові витрати мають бути розподілені наступним чином : з [PERSON] підлягають стягненню судові витрати : на користь [PERSON] у сумі 551 грн. 21 коп., на користь держави у сумі 185 грн. 09 коп.; з [PERSON] підлягає стягненню судовий збір на користь держави у розмірі 551 грн. 20 коп.

Outcome: partial