Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-26 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» /далі Банк/ 15 січня 2020 року звернувся до суду із позовом (а.с. 3-6), який уточнив 15 квітня 2020 року (а.с. 98-100), в обґрунтування якого посилається на те, що 27 березня 2009 року [PERSON] підписав заяву б/н, згідно якої отримав кредит у розмірі 8 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 %. Відповідач погодився, що вказана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між ним та Банком договір. У зв`язку з невиконанням [PERSON] своїх зобов`язань, станом 24 березня 2020 року загальна сума заборгованості становить 205 514 грн. 46 коп., яка складається з: 6 205 грн. 80 коп. заборгованості за кредитом, 12 952 грн. 11 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом, 186 356 грн. 55 коп. заборгованості за пенею. Тому просить стягнути вказану суму заборгованості та сплачені судові витрати у розмірі 3 082 грн. 72 коп. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання не з`явилася, у відзиві на позовну заяву від 14 лютого 2020 року (а.с. 42-49) просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки заперечує ознайомлення відповідача саме з тими «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», на які посилається позивач, а також у зв`язку зі спливом позовної давності, оскільки остання операція по картці здійснена у 2015 році. У заяві на ім`я суду просить розглянути справу за її відсутністю. Банк надав відповідь на відзив (а.с. 77-81), яка фактично містить обґрунтування позовних вимог. Крім того, позивач посилається на п. 21 Пленуму ВССУ №5 від 30 березня 2012 року «Паро практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» щодо наявності в договорі усіх істотних умов, при яких відповідач повинен сплатити заборгованість; на постанову ВСУ від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15, на постанову ВССУ від 26 жовтня 2016 року у справі № 753/20982/15ц щодо тривалості правовідносин між сторонами на момент подачі цього позову; на постанову ВС від 06 лютого 2018 року у справі № 755/2720/16-ц тощо, щодо приєднання заявою відповідача до Умов та Правил надання банківських послуг. Представник позивача Осовська Ю.С. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Дослідивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, суд приходить до наступних висновків. Згідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України. Статтею 610 цього Кодексу визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 629 цього Кодексу договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626, 628 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 цього Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом ст. 1056-1 ЦК України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно до ст. 549 цього Кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно достатті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Докази, які були надані суду, свідчать про наступне. Відповідно до заяви від 27 березня 2009 року (а.с.14) [PERSON] у ЗАТ КБ «Приватбанк» отримав кредит 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна 55 днів пільгового повернення» № [NUMBER] та висловив згоду з тим, що вказана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку складають між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Бажаний кредитний ліміт зазначено відповідачем 500 грн., розмір процентної ставки по кредиту, умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру у заяві не вказані. Згідно до Статуту (а.с. 28-29) позивач є правонаступником всіх прав та обов`язків ЗАТ КБ «Приватбанк». Відповідно до довідки (а.с. 135) [PERSON] 27 березня 2009 року було встановлено кредитний ліміт 500 грн., який неодноразово змінювався. Останній раз кредитний ліміт було встановлено у розмірі 6 390 грн. 07 жовтня 2013 року. До позову Банком додано довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Універсальна» (а.с.15), Витяг з Умов та правила надання банківських послуг (а.с.16-21). Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема проценти та суму пені. Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» як на невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких, зокрема, визначено дію договору, та інші умови. Але матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цим Витягом з Умов та правил ознайомлений відповідач і погодився з ним, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, неустойки (пені, штрафу), їх розміру і порядку нарахування. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у підписаній відповідачем анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, а також пені, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17-ц (провадження №14-131цс19), за результатами перегляду в касаційному порядку рішень судів першої та апеляційної інстанції, ухвалених за наслідками розгляду спору у подібних правовідносинах. Отже у судовому засіданні встановлено, що між Банком та [PERSON] виникли цивільні (зобов`язальні) правовідносини у сфері споживчого кредитування, в яких позивач виступає кредитодавцем (виконавцем послуги кредитування), а відповідач споживачем (отримувачем вказаної послуги), та в межах яких виник спір щодо права позивача як кредитора у цьому зобов`язанні отримати кредитні кошти. Разом з тим, суд погоджується з доводами представника відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності з огляду на наступне. Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 цього Кодексу встановлена тривалість загальної позовної давності у три роки. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Відповідно до ч.ч. 1, 5 цієї статті, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. Відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Згідно довідки (а.с. 136) [PERSON] на підставі кредитного договору б/н отримував чотири кредитні картки, строк дії останньої за № [NUMBER] сплив у листопаді 2016 року. У виписці по рахунку (а.с. 129-134) зазначений витяг по рахунку за карткою № [NUMBER] , строк дії якої сплив у березні 2013 року (а.с. 136). Отже, виходячи зі строку дії останньої виданої відповідачу картки за № [NUMBER] строк позовної давності сплив у листопаді 2019 року, а позов пред`явлено 15 січня 2020 року. Відповідно до п.п.1, 2 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Аналогічна правова позиція викладена ВС у постанові від 20 березня 2019 року у справі №648/3491/15-ц. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Належними доказами, відповідно до ст.77 цього Кодексу, є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно до ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.79 вказаного Кодексу достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Стаття 81 ЦПК України зобов`язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - Конвенція, ЄСПЛ відповідно) як джерело права. ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи. При цьому суд зазначає про необхідність дотримання загальних засад цивільного процесуального права, тобто верховенства права, законності, пропорційності, надання доказів для підтвердження своїх доводів та ризик настання наслідків, у випадку їх не надання. Посилання позивача на низку постанов ВСУ, ВССУ, ВС не заслуговують на увагу, оскільки правові позиції ВС в останній час неодноразово змінювалися на користь більш чітких умов договору, з якими безпосередньо споживач повинен бути ознайомлений. За таких обставин суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Банку у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed