Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-16 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агенство «Верус» в особі філії у Кіровському районі м.Дніпро, [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 17.10.2019 року позов Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» було залишено без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України. Під час розгляду справи [PERSON] звернулась із зустрічним позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агенство «Верус» в особі філії у Кіровському районі м.Дніпро, в якому просила визнати недійсним кредитний договір №1ЭФ/2008 від 11.01.2008 року. В обґрунтування зустрічних вимог посилалась на те, що на виконання умов кредитного договору грошові кошти їй було видано в гривні, а не в доларах США. При цьому, банком не було надано доказів отримання останнім передбаченої законодавством індивідуальної ліцензії для надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті та використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу. Також посилалась на те, що умови кредитного договору є несправедливими в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає погашення кредиту та сплати відсотків в доларах США та є способом зловживання правом, оскільки всі ризики знецінення національної валюти України банком фактично перекладається виключно на позичальника та споживача кредитних послуг, що дає право позичальнику відповідно до п.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» вимагати визнання в цілому кредитного договору недійсним. В наданому клопотанні представник [PERSON] просив розглядати справу без їх участі, зазначивши про підтримання заявлених вимог. Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» явку свого представника не забезпечило, про поважність причин неявки не повідомило. За вказаних обставин, судом у відповідності до ч.3 ст.211, ч.ч.2,4 ст.223, ч.2 ст.247 ЦПК України, було ухвалено про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі наявних в матеріалах справи доказів та без фіксації судового засіданні за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Перевіривши доводи позовної заяви, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 11.01.2008 року між сторонами було укладено кредитний договір №1ЭФ/2008, згідно умов п.1.1 якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит в сумі 20000 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки згідно Графіку погашення кредиту та відсотків, що є додатком №1 до кредитного договору. З наданих сторонами заяв по суті справи вбачається, що ними не заперечувався факт укладання кредитного договору та видачі позичальнику кредитних коштів, що також підтверджується долученими до справи копіями заяви позичальника, кредитного договору з додатком №1 у вигляді Графіку погашення кредиту та відсотків. Перевіряючи доводи позивачки щодо підстав для визнання недійсним укладеного кредитного договору через відсутність у відповідача на момент укладення цього договору індивідуальної ліцензії на право здійснення валютних операцій, суд враховує наступне. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.ст.3,6,11,525,627 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди). Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмові формі (ст.ст.1054,1055 ЦК України). Відповідно до вимог ч.2 ст.642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Частиною 3 ст.642 ЦК України встановлено, що особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. За положеннями ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулював правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, на момент укладення кредитного договору був Декрет Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет). Відповідно до ст.5 цього Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 Декрету. Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операції, затвердженим постановою Правління НБУ від 17.07.2001 року №275, у п.5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом. Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов`язані з іноземною валютою. Тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України. За таких обставин доводи позовної заяви щодо визнання недійсним кредитного договору через відсутність у відповідача індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій є безпідставними. Що стосується доводів позовної заяви про визнання недійсним кредитного договору з підстав порушення вимог ст.ст.3,13 ЦК України, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» суд враховує наступне. Цільове використання кредиту, зазначене в п.1.2 кредитного договору, свідчать про укладення між сторонами договору про споживчий кредит, а тому особливості регулювання відносин сторін в даному випадку визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». При цьому, судом також враховується рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011, з якого вбачається, що положення пп.22,23 ст.1, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (ту та далі в редакції, що діяла на момент укладення між сторонами кредитного договору) визначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частиною 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. Згідно ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Суд враховує, що підписанням кредитного договору, позивачка засвідчила факт ознайомлення її зі всіма його умовами та погодилась з останніми, протягом строків, встановлених ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», не відкликала свою згоду на укладення договору, отримала кредитні кошти та на протязі тривалого часу виконувала кредитні зобов`язання. Крім того, при укладені вищевказаного кредитного договору в іноземній валюті (доларах США) та беручи на себе певні обов`язки щодо погашення цього кредиту саме в доларах США, позивачка повинна була усвідомлювати, що курс національної валюти України до долара США не є незмінним, та те, що зміна цього курсу можливо настане, а тому повинна була передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим договором. Таким чином, суд не вбачає підстав для визнання недійсним кредитного договору в цілому з підстав, на які посилається позивачка в своєму позові та приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог за безпідставністю та необгрунтованістю. Оскільки позивачку в силу Закону України «Про захист прав споживачів» звільнено від сплати судового збору та в зв`язку із відмовою в задоволенні позову, судові витрати по справі підлягають компенсації за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed