Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача [PERSON]. В обґрунтування позову зазначає, що між Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н від 05 квітня 2012 року, згідно якого відповідачу були видані кредитні кошти в розмірі 4400,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, з відсотковою ставкою за користування кредитними коштами в розмірі 36% на рік, на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Відповідно до п.1.1.7.12 «Умов та правил надання банківських послуг» договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін. У порушення умов договору відповідач [PERSON] зобовязання належним чином не виконав, тому, станом на 31 липня 2018 року за ним існує заборгованість за кредитним договором у розмірі 98699,58 грн. Сума заборгованості складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 1980,69 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом в розмірі 86642,72 грн., заборгованості за пенею та комісією в розмірі 4900,00 грн., а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 умов та правил надання банківських послуг, штрафу (фіксована частина) в розмірі 500,00 грн., штрафу (процентна складова) в розмірі 4676,17 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 98699,58 грн., та судовий збір по справі в сумі 1762,00 гривень. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого, він заперечує проти позову у повному обсязі з наступних підстав. По-перше, позивач звертається до суду із вимогою стягнення процентів від штрафу у розмірі 4676,17 грн. Вищевказана вимога не відповідає нормам п.2 ст.550 ЦК України, де зазначається, що проценти на неустойку, різновидом якої є штраф (ст.549 ЦК України) не нараховуються. По-друге, штраф та пеня є різновидами неустойки, тобто одного і того ж самого виду юридичної відповідальності, до якої (відповідальності) позивач намагається його притягнути. За положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року, прийнятій за результатами розгляду справи № 6-2003цс15. По-третє, неправомірним є стягнення пені у розмірі 4 900,72 грн. Відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Тобто, пеня нараховується на прострочену суму за період прострочення, що не може перевищувати 1 рік (365 або 366 календарних днів). Таким чином, на суму кожного простроченого платежу нараховується неустойка, позовна давність якої в 1 рік починає свій перебіг з дати прострочення такого платежу. Розраховується неустойка від суми кожного простроченого чергового платежу за період прострочення саме для цього платежу. Позивач, всупереч вищевказаним нормам законодавства, нарахував пеню від загальної заборгованості за кредитним договором, в яку включив платежі, прострочені понад 1 рік. Крім того, позивач, звертаючись до суду із вимогою про стягнення з нього пені зазначив лише їх розмір. У відповідності до «Судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин», затвердженої суддями Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України «розрахунок пені є обовязком позивача (ст.10 ЦПК)». Крім того, у відповідності до п.1.1.5.25 Умов та Правил надання банківських послуг розмір пені вказаний 0,1 (нуль цілих одна десята) процента від суми заборгованості, та не вище подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Тоді як позивачем здійснено розрахунок у розмірі значно більшому від загальної суми кредитної заборгованості. У постанові від 06.11.2013 року Верховний Суд України зазначив: «правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо». Для розрахунку розміру пені, що стягується, сумою несвоєчасно виконаного грошового зобовязання, від якого обчислюватиметься пеня, визначена прострочена чергова виплата (і проценти на неї). Розрахунок пені в розмірі, що передбачений договором П = Сз х Рп х Д : 100, де П - пеня Рз - розмір заборгованості за період (щомісячний платіж) Рп - розмір пені, вказаний у договорі Д - кількість днів прострочки П = Рз х Рп х Д : 100 Розмір заборгованості (щомісячний платіж) становить 7% від заборгованості за тілом кредиту, тобто Рз -5 829,27 грн. х 7% : 100% = 408,05 грн. Розмір пені, вказаний у договорі: Рп = 0,1% за кожний день прострочення чергового щомісячного платежу. Розмір пені із врахуванням строків позовної давності: П= 408,05 х 365х 0,1% : 100%= 148,94 грн. Всупереч вищевказаним вимогам позивач нарахував щомісячну пеню у розмірі 100,00 грн., починаючи з 01.04.2013 року. Відповідно до ст.551 ч.3 ЦК України розмір неустойки (пені) може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. У відповідності до ст.21 Закону України «Про споживче кредитування» сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобовязань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. По-четверте, у відповідності до заяви, підписаної ним та позивачем строк дії кредиту відповідає строку дії картки. Інших умов сторони не підписували. Строк дії картки закінчився у квітні 2015 року. Верховний Суд України у своїй постанові у справі № 6-154 цс15 від 30.09.2015 року дійшов висновку про те, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу. Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі починається не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України). Автоматичне продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобовязання, а отже, продовження дії картки для настання кінцевого строку повернення заборгованості правового значення не має. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком дії договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати обов'язки відповідно до договору. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові від 19.03.2014 року (справа № 6-14цс14), відповідно до правил користування карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Відповідно до ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі. Оскільки між ним та банком відсутня домовленість про збільшення строку позовної давності та автоматичну пролонгацію договору, то застосовуються загальні положення цивільного законодавства щодо строків позовної давності до врегулювання відносин, повязаних із наданням кредиту. Тобто строк позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі розпочався у квітні 2015 року та закінчився у квітні 2018 року. По-пяте, з розрахунку заборгованості, представленої позивачем, вбачається, що останній платіж ним було здійснено 08 серпня 2014 року (200,00 грн.). Відповідно до виписки за кредитним картковим рахунком за період 18.08.2000 р. - 18.09.2018 р. ПАТ КБ «ПриватБанк» підтверджується той факт, що платежів на погашення кредитної заборгованості після 08.08.2014 року він не здійснював. Тому саме з 08 серпня 2014 року розпочав діяти перебіг строку позовної давності щодо вимог позивача. Згідно п.31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» також звертається увага на те, що враховуючи положення п.7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У звязку з цим, позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно, тощо) положення п.7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовується і до додаткових вимог банку. Тим паче, що ст.266 ЦК України вказує на те, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Згідно п.3 ч.4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У своїй Постанові від 16.08.2017 року судова палата у цивільних справах ВСУ у справі № 6-2667цс16 вказала: «Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відповідно до частини першої статті 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, мають, зокрема, право заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення судові. Згідно зі статтею 31 ЦПК України сторони мають рівні процесуальні права і обов'язки. Відтак заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам наведених статей процесуального законодавства.» Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 07 червня 2018 року у справі № 641/3846/13-цс провадження № 61- 26909св18. Строк дії картки закінчився у квітні 2015 року, останній платіж на погашення кредитної заборгованості було здійснено 08 серпня 2014 року, натомість позивач звернувся до суду з позовом у серпні 2018 року. Належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що термін дії платіжної картки продовжено до серпня 2018 року позивачем надано не було. Інших доказів, які б свідчили про переривання строку позовної давності матеріали справи не містять. «Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збитися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання. У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ІІК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті). Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ПК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. У відповідності до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32). ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («ОАО Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).» Така правова позиція викладена в Постанові [PERSON] Верховного Суду від 28 березня 2018 року справа № 14-10цс18. Просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі. Представник позивача у судове засідання не зявився, у позовній заяві просить суд розглядати справу за його відсутності, заявлені вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] О.І. у судове засідання надав заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені вимоги не визнає та просить суд відмовити у задоволенні позову. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Дійсно, відповідач по справі [PERSON] отримав кредит, відповідно до укладеного кредитного договору № б/н від 05 квітня 2012 року, в розмірі 4400,00 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, з відсотковою ставкою за користування кредитними коштами в розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами» складає між ним та банком договір, що підтверджується його підписом у заяві. У звязку із неналежним виконанням зобовязань [PERSON] умов кредитного договору, станом на 31 липня 2018 року згідно розрахунку наданого позивачем, утворилась заборгованість у розмірі 98699,58 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 1980,69 грн., заборгованості по відсотках за користування кредитом в розмірі 86642,72 грн., заборгованості за пенею та комісією в розмірі 4900,00 грн., а також штрафів відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 4676,17 грн. штраф (процентна складова) (а.с.12-16). Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Положеннями ст.ст.526, 527, 530 ЦК України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.625 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Положенням ч.1 ст.634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Таким чином, суд вважає, що між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, 05 квітня 2012 року було укладено в письмовій формі кредитний договір. Умови договору зафіксовано в Умовах та Правилах надання банківських послуг, тарифах банку, Правилах користування платіжною карткою. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України). Зі змісту пунктів 1.1.1.45, 1.1.1.50, 2.1.1.2.11 Умов та Правил надання банківських послуг кредитом (кредитною лінією, кредитним лімітом) є розмір грошових коштів, наданих банком клієнту на строк, обумовлений в Договорі на умовах платності та зворотності. Мінімальний обов'язковий платіж - це розмір боргових зобов'язань клієнта, які щомісячно підлягають сплаті клієнтом протягом строку дії картки. Картка діє до останнього дня місяця, вказаного з лицьового боку Картки. Відповідно до пункту 2.1.1.12.4 Умов та Правил надання банківських послуг, строки та порядок погашення по кредиту (кредитний ліміт) по кредитним карткам з встановленим мінімальним обов'язковим платежем наведений у Пам'ятці клієнта/Довідці про умови кредитування, яка є невід'ємною частиною Договору, а також встановлюється даним пунктом. Платіж включає плату за користування кредитом, передбачену тарифами і частину заборгованості по кредиту. Згідно ст.212 ЦК України, у випадку наявності простроченого кредиту - строком повернення кредиту в повному об'ємі є 211-й день з часу виникнення такої заборгованості. Пунктом 2.1.1.12.6.1 Умов та Правил надання банківських послуг визначено, що у разі виникнення прострочених зобов'язань на суму від 100 грн., клієнт сплачує банку пеню, яка розраховується як : ПЕНЯ = базова процентна ставка по договору / 30 (нараховується за кожний день прострочення + 50 грн. одноразово). Пеня нараховується у день нарахування процентів по кредиту. Зі змісту п. 2.1.1.12.6.3 Умов та Правил надання банківських послуг вбачається, що проценти за користування Кредитом (кредитним лімітом) нараховуються на дату їх сплати, при цьому проценти розраховуються щомісячно за кожен календарний день за фактично використані в рахунок Кредиту кошти, з дня списання суми з карткового рахунку до дня, коли Кредит (кредитний ліміт) становиться Простроченим кредитом. Відповідно до п. 2.1.1.12.6.4 Умов та Правил надання банківських послуг, у разі непогашення суми простроченого кредиту (кредитного ліміту, кредитної лінії) чи його частини протягом 210 днів весь Кредит вважається простроченим і нарахування з дати переведення Кредиту в статус прострочених Боргових зобов'язань проводяться відповідно п. 2.1.1.12.6.1. На залишок простроченої заборгованості позичальник сплачує пеню у розмірі вказаному у п.2.1.1.12.6.1. При цьому винагорода, проценти за користування кредитом не сплачуються. Відповідно до статті 256 ПК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ПК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ПК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України. Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі статтею 266 ПК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ПК України). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] згідно кредитного договору № б/н від 05 квітня 2012 року, отримав картку № 4149 4378 0443 5178 з терміном дії до останнього дня 04.2015 року. Тобто строк дії картки закінчився 30 квітня 2015 року. Нової картки відповідач не отримував. З розрахунку наданого банком вбачається, що 08 серпня 2014 року [PERSON] здійснив останній платіж з метою погашення заборгованості за кредитом, а з 30 вересня 2014 року у нього виникла прострочена заборгованість в розмірі 134,56 грн., яка з цього часу позичальником не погашалась. Починаючи з 30 вересня 2014 року, протягом 210 днів, [PERSON] прострочену заборгованість по кредиту (кредитному ліміту) чи її частини не погасив. Отже, відповідно до пунктів 2.1.1.12.4, 2.1.1.12.6.4 Умов та правил надання банківських послуг, з 28 квітня 2015 року (211-й день) весь Кредит вважається простроченим та підлягає поверненню в повному обсязі. З цього ж дня, згідно п. 2.1.1.12.6.3 та 2.1.1.12.6.4 , проценти за Кредитом не нараховуються. А тому, відповідно до вимог ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності розпочався з 28 квітня 2015 року у зв'язку із виникненням у позичальника обов'язку повернути кредит в повному обсязі і саме з цього часу у банка виникло право на позов з вимогою повернення кредиту в повному обсязі. Однак банк звернувся до суду з позовом 21 серпня 2018 року, тобто з пропуском загального строку позовної давності звернення до суду три роки. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне застосувати строк позовної давності, який передбачений ст.257 ЦК України, так як про це було заявлено відповідачем, та відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: dismissed