Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

В березні 2016 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що 25.04.2012 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб під час якого [INFO] у них народився син [PERSON], який на даний час проживає разом з нею. Вказувала на те, що через постійні конфлікти, які виникали у зв'язку з неналежною поведінкою відповідача, між подружжям втрачено почуття взаємоповаги, любові та довіри, відповідач постійно її принижував, застосовував фізичну силу, свідком чого був їх малолітній син. З 24 лютого 2016 року вони остаточно припинили шлюбні стосунки та ведення спільного господарства. Вважає, що подальше збереження шлюбу буде суперечити її інтересам, а тому звернулась до суду з даним позовом та просила розірвати шлюб між нею і відповідачем. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позов визнав та не заперечував проти розірвання шлюбу. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що заяву відповідача про визнання позову слід прийняти та позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Так, судом встановлено, що 25 квітня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції між сторонами було зареєстровано шлюб, актовий запис №390 (а/с 8). Під час даного шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується копією відповідного свідоцтва про народження (а/с 4). Сторони не підтримують між собою подружніх стосунків та не ведуть спільного господарства. Дана обставина в судовому засіданні визнана позивачем та відповідачем, а тому відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Відповідно до ст.ст. 110-112 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. При таких обставинах, суд вважає, що сім'я у сторін остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому їх шлюб необхідно розірвати. У відповідності до ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Так, позивач не заявила про своє бажання після розірвання шлюбу змінити прізвище на дошлюбне.

Outcome: approved