Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

В березні 2014р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2-8 т.1) до відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Муравйова О.І., в якому просив суд: - визнати недійсною довіреність від 15 липня 2013р., посвідчену третьою особою, зареєстровану в реєстрі за № 612, на підставі якої позивач уповноважив відповідача укладати від його імені будь-які правочини, представляти його інтереси у будь-яких компетентних органах України з усіх питань користування і розпорядження належною йому часткою житлового будинку і земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] (далі по тексту - вимога № 1); - визнати недійсним договір дарування 5/9 частин житлового будинку з відповідними частинами надвірних будівель, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , укладений 19 липня 2013р. між відповідачем, який діяв від імені позивача на підставі довіреності від 15 липня 2013р., та відповідачкою, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогачем В.В., зареєстрований в реєстрі за № 1584 (далі по тексту - вимога № 2); - витребувати з чужого незаконного володіння, а саме від відповідачки, на користь позивача 5/9 частин житлового будинку з відповідними частинами надвірних будівель, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (далі по тексту - вимога № 3). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що в липні 2013р. він перебував на стаціонарному лікуванні в Київській міській клінічній лікарні № 4, як він відвідував (добирався) третю особу, як нотаріуса, на сьогоднішній день не пам`ятає, проходячи курс лікування, приймав ліки, що мають сильні побічні ефекти, у зв`язку з чим в момент видачі довіреності він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. З урахуванням зазначених обставин на думку позивача, зазначена вище довіреність від 15 липня 2013р. та договір дарування від 19 липня 2013р. не відповідають вимогам, які встановлені положеннями ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Гуменюк А.І. від 29 квітня 2014р., відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду. 29 липня 2014р. відповідачем [PERSON] подано до суду заперечення проти позову, в порядку ст.. ст. 27, 31 ЦПК України, в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017р. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 червня 2015р. по справі призначено судово-психіатричну експертизу. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 липня 2016р. по справі призначено повторну судово-психіатричну експертизу. Розпорядженням керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва Марчук М.В. №01-08-522 від 06 листопада 2017р. було здійснено повторний автоматизований розподіл справи. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 листопада 2017р. головуючим суддею по справі визначено суддю Малинникова О.Ф. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Малинникова О.Ф. від 09 листопада 2017р., справу прийнято до провадження та призначено до розгляду. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Малинникова О.Ф. від29 березня 2018р., справу призначено до розгляду в загальному позовному провадженні в підготовче засідання. Розпорядженням керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва Марчук М.В. №01-08-1108 від 10 вересня 2018р. було здійснено повторний автоматизований розподіл справи. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 вересня 2018р. головуючим суддею по справі визначено суддю Волошина В.О. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Волошина В.О. від 12 вересня 2018р., справу призначено до розгляду в загальному позовному провадженні в підготовче засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 листопада 2019р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених у позові, просили суд позов задовольнити, при цьому представник позивача звертав увагу суду, що позивач видав довіреність внаслідок помилки щодо правових наслідків, внаслідок шахрайських дій зі сторони відповідача [PERSON] по відношенню до позивача, а також у зв`язку з тим, що позивач в момент видачі довіреності не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Відповідачка [PERSON] , яка діє в своїх інтересах, і в інтересах відповідача [PERSON] проти позову заперечила, зазначивши, що про факт перебування позивача в лікарні в липні 2013р., а ні стороні відповідача, ні фактичній дружині позивача [PERSON] , яка була опитана в якості свідка в судовому засіданні, нічого не було відомо, волевиявлення позивача було вільним та повністю відповідало його внутрішній волі, а видача довіреності була спрямована на настання правових наслідків, передбачених цією довіреністю. Відповідач [PERSON] клопотав перед судом про розгляд справи у його відсутність. Третя особа в судове засідання 13 грудня 2021р. не з`явилася, але на попередніх судових засіданнях проти позову заперечувала, вказувала, що позивач [PERSON] в момент видачі довіреності повністю усвідомлював значення своїх дій, мету візиту до нотаріуса, і ця мета відповідала його волевиявленню. Дієздатність позивача, нею, як нотаріусом перевірено, жодних сумнівів щодо його стану здоров`я (як фізичного самопочуття, так і психічного здоров`я), а також спрямованості його волевиявлення, у нотаріуса не виникло. Також зазначила, що доводи позивача про те, що при видачі довіреності він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, не відповідають дійсності, оскільки при наявності таких ознак з боку сторони правочину посвідчення нею довіреності було б неможливим. Суд заслухавши пояснення сторін, допитавши судових експертів, свідків, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, і це вставнолено судом, що позивач [PERSON] був знайомий з відповідачем [PERSON] приблизно з 2008р., сторони мали добрі товариські стосунки. 15 липня 2013р. позивачем було видано довіреність на ім`я відповідача [PERSON] , якою позивач уповноважив відповідача укладати від його імені будь-які правочини, представляти його інтереси у будь-яких компетентних органах України з усіх питань користування і розпорядження належною йому часткою житлового будинку [ADDRESS] , для чого надав відповідачу право, серед іншого, зареєструвати право власності на вказане майно в установленому законом порядку, укладати всі дозволені законом договори, в т.ч. дарування на ім`я [PERSON] , [INFO] або відповідачки [PERSON] по розпорядженню вказаним майном (продавати, міняти, передавати в заставу, здавати в оренду чи найм, зняти [PERSON] з реєстраційного обліку за вказаною адресою, а також виконувати інші дії, необхідні для виконання цієї довіреності). Довіреність видана з правом передоручення строком до 15 липня 2016р. та посвідчена третьою особою, зареєстрована в реєстрі за № 612. 19 липня 2013р. між позивачем [PERSON] , в особі представника [PERSON] , який діяв на підставі вищезазначеної довіреності, та [PERSON] було укладено договір дарування 5/9 частин житлового будинку, відповідно до п. 1 якого дарувальник безоплатно передає у власність обдарованої належні йому на праві приватної власності 5/9 частин житлового будинку з відповідними частинами надвірних будівель, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 11 зазначеного договору дарування дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Відповідно до п. 12 вказаного договору дарування, у вказаному житловому будинку, який є предметом цього договору, не проживають та не зареєстровані малолітні та неповнолітні діти, що підтверджується довідкою № 1294 від 18 липня 2013р., виданою Комунальним підприємством «Житлово-експлуатаційна контора «Татарка» Шевченківського району. Договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогачем В.В., та зареєстровано в реєстрі за № 1584. 16 вересня 2013р. за заявою позивача [PERSON] , третя особа [PERSON] скасувала видану [PERSON] довіреність на ім`я [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що В листопаді 2013р. [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкоди у користуванні належною їй на праві власності часткою у розмірі 5/9 житлового будинку , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом примусового виселення [PERSON] з належної їй частини житлового будинку. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 травня 2014р. у справі № 761/30267/13-ц (провадження № 2/761/1144/2014), яке набрало законної сили, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволено повністю, усунуто перешкоди у користуванні [PERSON] належною їй на праві приватної власності часткою у розмірі 5/9 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом примусового виселення [PERSON] з належної [PERSON] частки цього житлового будинку. Судом встановлено, що 31 березня 2014р. відповідачкою було подано податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2013р., в якій в рядку «01.05» зазначена вартість успадкованого чи отриманого у дарунок майна 1376395,0 грн. та сума податку, яка підлягає сплаті платником податку самостійно 68819,75 грн.. У додатку 2 до декларації про майновий стан і доходи розрахунок податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб, отриманих від операцій з продажу (обміну) об`єктів нерухомого (рухомого) майна та / або від надання нерухомості в оренду (суборенду), житловий найм (піднайм) та / або в результаті прийняття у спадщину чи дарунок майна, зазначено об`єкти нерухомого майна, а саме земельну ділянку та житловий будинок, розташовані за адресою: [ADDRESS] . Також в матеріалах справи наявні квитанції про сплату відповідачкою податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 68819,75 грн. Відповідно до ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ст. 239 ЦК України). Відповідно до ч. 1 та абз. 1 і 2 ч. 3 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Статтею 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися також на акті органу юридичної особи. Довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Згідно із ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність, що видається у порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню. Отже, форма довіреності може бути звичайною письмовою або письмовою нотаріальною. Нотаріально посвідчена довіреність вимагається на вчинення правочину, який потребує нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом або домовленістю сторін. Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 204 цього Кодексу правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивача заперечує дійсність довіреності та укладеного на її підставі договору дарування одразу з декількох підстав, проте, невідповідність цих правочинів вимогам частин першої - третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України сформульована загальними фразами та позивачем не доведена. Зокрема, частина 6 ст. 203 ЦК України встановлює, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Проте, на момент видачі довіреності і укладення на її підставі договору дарування у позивача не було малолітніх, неповнолітніх або непрацездатних дітей. Стосовно посилання сторони позивача одночасно на три підстави визнання правочинів недійсними (під впливом помилки, внаслідок шахрайських дій по відношенню до нього зі сторони відповідача та внаслідок неможливості позивача в момент видачі довіреності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними) суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови від 06 листопада 2011р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Так, протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не було надано пояснень, та не наведено жодного обґрунтування, як і не доведено, в чому полягала помилка щодо правових наслідків правочину та що помилка взагалі мала місце. Посилання сторони позивача на вчинення правочину внаслідок шахрайських дій відповідача по відношенню до позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та спростовані письмовими доказами, наданими відповідачкою. Зокрема, в матеріалах справи міститься копія постанови від 30 грудня 2013р. про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 4201131101000738 від 25 вересня 2013р., у зв`язку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 189 КК України. Вказане кримінальне провадження було внесене до ЄРДР на підставі заяви позивача [PERSON] , дослідженої судом в судовому засіданні, факт написання якої підтверджено позивачем. Проте, постанова про закриття кримінального провадження позивачем не була оскаржена в установленому законом порядку, є чинною на час розгляду даної цивільної справи в суді, жодних інших доказів протиправних дій будь-яких осіб по відношенню до позивача, внаслідок яких позивач був би змушений видати довіреність на ім`я відповідача, позивачем суду не надано, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про необґрунтованість заявленої підстави позову щодо вимоги № 1. Крім того, сторона позивача посилається на те, що в момент видачі довіреності він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, проте, стороною позивача не враховано, що наведені позивачем підстави позову про вчинення ним правочину одночасно: під впливом помилки, внаслідок протиправних дій відповідача, а також внаслідок неможливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (ст. 225 ЦК України), є взаємовиключними, оскільки предмет доказування кожної із обставин, на яку посилається на підтвердження своїх вимог сторона позивача, передбачає встановлення відмінних за правовою природою юридичних фактів. Щодо посилання сторони позивача на те, що в момент видачі довіреності він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, внаслідок того, що, з його слів, приймав препарати з сильними побічними ефектами, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно роз`яснень, наведених в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2011р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК (в редакції, чинній на момент ухвалення Постанови) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК (в редакції, чинній на момент ухвалення Постанови). Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 12 червня 2015р. за клопотанням сторони позивача у справі було призначено судово-психіатричну експертизу. За результатами проведення експертизи складено висновок судово-психіатричного експерта № 197 від 15 березня 2016р., комісією судових експертів: Опейдою С.В. (голова комісії), [PERSON] , [PERSON] , відповідно до результатів якого: 1) [PERSON] на момент видачі довіреності від 15 липня 2013р. виявляв ознаки органічного ураження головного мозку посттравматично-судинного ґенезу з легкими когнітивними порушеннями, астенічний синдром (F06.8). 2) [PERSON] за своїм психічним станом на момент видачі довіреності від 15 липня 2013р. усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. 3) [PERSON] на момент видачі довіреності від 15 липня 2013р. не отримував лікування якими-небудь психотропними та сильнодіючими медичними препаратами, які могли б тоді впливати на його психічний стан. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 липня 2016р. за клопотанням сторони позивача було призначено повторну судово-психіатричну експертизу. За результатами проведення повторної експертизи отримано висновок судово-психіатричного експерта № 4 від 09 лютого 2017р., складений комісією експертів: Шум С.С. (голова комісії), [PERSON] , відповідно до результатів якого: 1) [PERSON] у момент видачі довіреності 15 липня 2013р. виявляв ознаки органічних психічних розладів у вигляді посткомоційного синдрому, що був обтяжений органічним астенічним розладом (F07.2, F06.6 згідно МКХ-10). 2) [PERSON] у момент видачі довіреності 15 липня 2013р. не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. 3)На час укладання довіреності 15 липня 2013р. [PERSON] не призначались препарати, що мали психотропну дію і здатні суттєво вплинути на психічний стан. Відповідно до обох цих висновків судово-психіатричної експертизи позивач на момент видачі довіреності від 15 липня 2013р. не отримував лікування якими-небудь психотропними та сильнодіючими медичними препаратами, які могли б тоді впливати на його психічний стан. Суд критично оцінює висновок судово-психіатричного експерта № 4 від 09 лютого 2017р., з наступних підстав. Так, висновки зазначеної експертизи, до яких дійшла комісія експертів, жодним чином не взаємопов`язані з дослідницькою частиною. Жодного обґрунтування, як комісія експертів дійшли висновку щодо неспроможності позивача в момент видачі довіреності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, експертиза не містить. Психічний стан підекспертного у висновку не описаний, зазначені лише когнітивні та соматичні характеристики його стану. Крім того, дана судово-психіатрична експертиза була проведена на підставі ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 13 липня 2016р. про призначення саме повторної судово-психіатричної експертизи у цивільній справі. Проте, вказана експертиза не є повторною за своєю суттю. Згідно з підпунктом 1.2.11 пункту 1.2 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998р. № 53/5 в редакції, чинній на час призначення експертизи (далі по тексту - Інструкція), первинною є експертиза, коли об`єкт досліджується вперше. Повторною є експертиза, під час проведення якої досліджуються ті самі об`єкти і вирішуються ті самі питання, що й при проведенні первинної (попередніх) експертизи (експертиз). У разі призначення експертизи (залучення експерта) для проведення додаткової або повторної експертизи до експертної установи (експертові) надаються також висновки попередніх експертиз з усіма додатками (фотознімками, порівняльними зразками тощо), а також додаткові матеріали, що стосуються предмета експертизи, які були зібрані після надання первинного висновку. У разі необхідності проведення додаткової або повторної експертизи у документі про призначення експертизи (залучення експерта) зазначаються мотиви та підстави для її призначення (пункт 3.6 Інструкції). Відповідно до абз. 16 п. 4.14 Інструкції при проведенні додаткових або повторних експертиз зазначаються відомості про первинну (попередні) експертизу (експертизи) (прізвище експерта, назва експертної установи чи місце роботи експерта, номер і дата висновку експертизи, зміст заключних висновків первинної (попередніх) експертизи (експертиз)); зміст питань, які були поставлені перед експертом на додаткове або повторне вирішення, а також мотиви призначення додаткової або повторної експертизи, які зазначені у документі про призначення експертизи (залучення експерта), якщо у ньому такі мотиви відсутні, про це робиться відповідний запис. Проте, у висновку судово-психіатричного експерта № 4 від 09 лютого 2017р. не дотримано вимог абз. 16 п. 4.14 Інструкції і не відображено відомості про первинну експертизу, а також мотиви призначення повторної експертизи, які зазначені у документі про призначення експертизи, або їх відсутність. Крім того, допитана в судовому засіданні експерт [PERSON] зазначені вище недоліки висновку судово-психіатричної експертизи в процесі надання показів не усунула, причин надання клопотання про надання медичної картки № 2514 (історія хвороби) стаціонарного хворого [PERSON] з ТМО «Психіатрія» у м. Києві за період лікування з 14 квітня 2016р. по 26 липня 2016р. не повідомила, оскільки не змогла пояснити, звідки комісія експертів дізналась про існування цієї медичної картки, оскільки станом на дату призначення повторної експертизи в матеріалах цивільної справи цієї медичної картки не було. Також не змогла пояснити суду, чому вказане клопотання було направлено до суду разом із поверненням справи до суду та без отримання оплати за проведення експертизи. Експерт зазначила, що [PERSON] не повністю міг усвідомити глибокий зміст документа, поверхнево міг, але через зниження інтелекту не міг усвідомити в повній мірі зміст документа. При цьому експерт не зазначила, що [PERSON] не міг усвідомлювати значення своїх дій, а також підкреслила, що його стан не був тотожнім із абсолютною неспроможністю усвідомлювати значення своїх дій, тобто через несприятливий соматичний стан [PERSON] не міг в повній мірі усвідомлювати глибокий зміст документа. Експерт не змогла однозначно підтвердити абсолюту неспроможність підекспертного в момент видачі довіреності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2021р. у справі № 552/5808/17 зазначено, що ч. 1 ст. 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та або (керувати) ними. Також ВС наголосив, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій (та) або не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд, відповідно до п. 2 ч.1 ст. 105 ЦПК України, зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоч б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсними із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України. Висновок експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Верховний Суд відзначив, що висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Так, Верховний Суд підкреслив, що ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019р. у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. У вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що сам по собі факт наявності у заповідача тяжкої хвороби та встановлення у зв`язку з цим інвалідності не є достатнім доказом її неспроможності розуміти значення своїх дій та керувати ними при складанні заповіту та не спростовує презумпцію психічного здоров`я. Крім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019р. у справі № 462/3286/16-ц зазначено, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. В основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатись висновок експертизи, який є неповним та ґрунтується на припущеннях. Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Оскільки у ч. 1 ст. 225 ЦК України вживається термін «момент» вчинення правочину, то в разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки протягом дня психічний стан особи може змінюватись. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012р. № 6-9цс12, від 28 вересня 2016р. № 6-1531цс16, та постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018р. № 61-5896св18. Справи про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Так, допитаний в судовому засіданні експерт Київського міського центру судово-психіатричної експертизи [PERSON] , який входив до складу комісії експертів за висновком судово-психіатричного експерта № 197 від 15 березня 2016р., повідомив, що [PERSON] мав поведінку психічно здорової людини. Станом на липень 2013р. мав легкі когнітивні розлади, які не впливають на здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; психічних порушень не було, порушень свідомості не було. [PERSON] в деталях розповідав про події 15 липня 2013р., про обставини і необхідність видачі довіреності, зазначав, що домовленість про видачу довіреності виникла заздалегідь, видача довіреності була запланована заздалегідь. З аналізу матеріалів справи, медичної документації та спостереження і співбесіди з підекспертним психічних розладів встановлено не було, а ні з об`єктивної інформації, а ні з суб`єктивних розповідей підекспертного. Підекспертний не міг не розуміти або не сприймати зміст і суть довіреності, яку він підписав. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , завідувач кардіологічним відділенням Київської міської клінічної лікарні № 4, повідомила, що [PERSON] , як пацієнта вона не пам`ятає. Згідно наданої для огляду медичної документації, стан, в якому він поступив до медичної установи, не є тяжким станом, по аналізам все нормально, при його стані і показниках не було необхідності у консультації невролога, невропатолога, психіатра. Неврологічних порушень не було. Від призначених пацієнту ліків побічних ефектів не було, ці препарати однозначно не можуть впливати на психічний стан останнього. 15 липня 2013р., згідно медичної документації після ранкового підвищеного тиску після 10:00 год. стан пацієнта значно покращився, жодних психічних порушень не було, особа перебувала в свідомості, особа контактна, усвідомлює значення своїх дій. Свідок [PERSON] не змогла пояснити, чому наявні виправлення в датах перебування в стаціонарі, зазначених у виписці із медичної картки стаціонарного хворого № 9083. Також суд звертає увагу на те, що на неодноразові запити суду до Київської міської клінічної лікарні № 4 про надання оригіналу історії хвороби, звідти надійшла лише копія історії хвороби і виписки із медичної картки стаціонарного хворого, оригінали документів не надходили. Також суд звертає увагу і на те, що дружині позивача [PERSON] , яка проживає з позивачем однією сім`єю, нічого не було відомо про перебування її чоловіка в лікарні. Натомість, допитана в якості свідка в судовому засіданні 14 грудня 2015р. дружина позивача [PERSON] повідомила про те, що перебувала у лікарні під час вагітності на «збереженні» приблизно з середини червня до середини липня 2013р. в пологовому будинку, що знаходиться на [ADDRESS] . На питання Відповідача «Коли Ви лежали на збереженні, як часто до Вас приїжджав чоловік?», свідок [PERSON] відповіла, що її чоловік (позивач [PERSON] ) регулярно приїздив до неї один-два рази на день майже щодня, інколи у нього не виходило приїхати, тоді приїздили її батьки. Після цього Відповідачем [PERSON] було поставлено уточнююче запитання «Тобто чоловік в будь-якому випадку приїжджав не менше п`яти разів на тиждень?», на що свідок [PERSON] відповіла «Так, він приїздив не менше п`яти разів на тиждень». На запитання головуючого «В той день у липні, коли була підписана довіреність, чи перебував ваш чоловік у лікарні?» свідок [PERSON] відповіла, що їй не відомо про те, що її чоловік на той час взагалі перебував у лікарні. В судовому засіданні 03 квітня 2015р. третя особа [PERSON] надала пояснення, згідно яких 15 липня 2013р. до неї звернувся [PERSON] для підготовки та посвідчення довіреності на ім`я [PERSON] . У нотаріуса перебували обидві ці особи. [PERSON] перебував в доброму гуморі, чоловіки привітно спілкувалися між собою, у нотаріуса склалося враження, що вони давно знають один одного та між ним склалися добрі товариські стосунки. [PERSON] повністю усвідомлював значення своїх дій, мету візиту до нотаріуса, і ця мета відповідала його волевиявленню. Дієздатність [PERSON] нотаріусом перевірено, жодних сумнівів щодо його стану здоров`я (як фізичного самопочуття, так і психічного здоров`я), а також спрямованості його волевиявлення, у нотаріуса не виникло. Також у матеріалах цивільної справи містяться фотокопії матеріалів кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 4201131101000738 від 25 вересня 2013р., а саме заяви позивача щодо неправомірних дій від 16 вересня 2013р. за підписом останнього, заяви від 16 вересня 2013р. за підписом [PERSON] , протоколу допиту потерпілого [PERSON] від 30 жовтня 2013р. У судовому засіданні 13 грудня 2021р. позивач підтвердив підписання ним вказаних документів. У зазначених документах Позивач детально описує події липня 2013р., в деталях переповідає обстановку та обставини поїздки до нотаріуса, події того періоду день за днем, жодного разу не пригадує, що в цей час перебував на лікуванні або мав погане самопочуття. Позивачем описані обстановка повного усвідомлення обставин вчинюваного правочину, його змісту, мети та відповідності волевиявленню останнього. Позивачем не вказані будь-які розлади здоров`я - фізичного чи психічного. Опис відносин із відповідачем, охарактеризований позивачем у згаданих документах, носить виключно суб`єктивний характер і не знайшов жодного документального підтвердження в ході розгляду цивільної справи, навпаки, в матеріалах справи наявна постанова органу досудового розслідування про закриття вказаного кримінального провадження від 30 грудня 2013р., яка позивачем або будь-ким іншим не була оскаржена в установленому законом порядку та не скасована. Також в матеріалах цивільної справи міститься копія касаційної скарги [PERSON] на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 травня 2014р. у справі № 761/30267/13-ц та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 жовтня 2014р., підписаної [PERSON] , підписання якої останній підтвердив в судовому засіданні, в якій [PERSON] просить суд скасувати рішення судів попередніх інстанцій про виселення його із займаної частини будинку у зв`язку з тим, що довіреність на дарування будинку була видана ним внаслідок неправомірних дій [PERSON] , при цьому [PERSON] в деталях змальовує обстановку видачі довіреності, що також вказує на усвідомлення ним значення своїх дій та можливість ними керувати. Оскільки позивачем суду не надано жодного належного доказу неправомірності дій по відношенню до нього тієї чи іншої особи, суд критично сприймає покази позивача в цій частині, також і у зв`язку з тим, що подібні обставини повинні бути підтверджені відповідними їм засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення вимоги № 1. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні вимоги № 1, то не підлягає задоволенню і вимога № 2, яка є похідною від вимоги № 1, при цьому судом не вставнолено правових підстав для визнання недійсним договору дарування 5/9 частин житлового будинку з відповідними частинами надвірних будівель, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , укладений 19 липня 2013р. між відповідачем, який діяв від імені позивача на підставі довіреності від 15 липня 2013р., та відповідачкою, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогачем В.В., зареєстрований в реєстрі за № 1584. За змістом ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Беручи до уваги, що протягом всього часу розгляду справи в суді, судом не вставнолено, що відповідачка набула у власність 5/9 частин житлового будинку з відповідними частинами надвірних будівель, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , без відповідної правої підстави (незаконно), то суд вважає, що не підлягає задоволенню і вимога № 3. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідачів не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed