Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

В березні 2017 позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що її померлому 18.02.2017 року чоловіку [PERSON] належала на праві приватної власності домоволодіння, розташоване в м. Словянськ, вул.Цимлянська, буд.50. В будинку зареєстровані як члени сімї, вона та з 09.02.2011 року був зареєстрований її син [PERSON], який не мешкає в даному будинку з 2008 року, його особистих речей там також немає. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком № 50 по вул. Цимлянська в м.Словянську. В судове засідання позивач [PERSON], будучи належним чином повідомлена про дату та час розгляду справи, не зявилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримала позовні вимоги у повному обсязі, наполягала на їх задоволенні, не заперечувала проти постановлення заочного рішення (а.с.33). Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с.28, 30, 31), про причини неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 11.04.1990 року № 2-1912, [PERSON] належить домоволодіння № 50 по вул. Цимлянській в м. Словянськ (а.с.4). Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії АВ № 6320780 Великопольського управління цивільного стану у с.Качори, [PERSON], [INFO] помер 18.02.2017 року (а.с.6). Відповідно до домової книги для реєстрації громадян, що проживають в [INFO], [PERSON], [INFO] зареєстрований у вказаному будинку з 09.02.2011 року (а.с.12-14). Згідно акту Комітету мікрорайону «Сєвєрний» №170 від 13.03.2017 року, син [PERSON] [PERSON] не мешкає в будинку 50 по вул. Цимлянській в м. Словянськ з 2008 року, що підтвердили сусіди [PERSON], [PERSON] (а.с.15). Відповідно до свідоцтва про шлюб серії І-НО №047546, [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] 06.07.2006 року, актовий запис №290 (а.с.18). Як вбачається з Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №47239826 від 28.03.2017 року, після смерті [PERSON] заведено спадкову справу № 60444184 (а.с.19). Згідно свідоцтва про народження серії V-HO №307\~507 від 13.01.1982 року, матірю [PERSON] зазначена [PERSON] (а.с.34), яка 26.09.1991 року зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила своє прізвище на прізвище чоловіка «Тішенкова» (а.с.38). Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є матірю відповідача [PERSON] та була дружиною [PERSON], який помер 18.02.2017 року. Вирішуючи питання стосовно визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована\~Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Так, відповідно до ч. 4\~ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених\~Конституцією України\~та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1\~ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2\~ст. 5 Господарського кодексу України). Згідно до\~ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ\~Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав\~від 07.02.2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,\~статті 316-319 ЦК України). Згідно зі ч. 1, 2\~ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до\~статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд вважає, що з наданих суду документів достовірно встановлено, що [PERSON], був відсутній за адресою Донецька область, м. Словянськ, вул. Цимлянська, буд. 50, без поважних на те причин, з 2008 року, тобто понад 9 років, будь-яких домовленостей між ним та власником житла в судовому засіданні не встановлено, тому суд вважає, що він втратив право на користування житловим приміщенням. Суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2\~ст. 405 ЦК України, який передбачає втрачання права користування житлом члена сімї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, відповідач у спірному будинку не мешкає, тому наявні підстави для визнання відповідача таким що втратив право користування житловим приміщенням. Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до довідки МСЕК серії 10 ААВ № 503908 від 19.03.2015 року, позивачу встановлена друга група інвалідності безстроково (а.с.16). Згідно п.9\~ст.5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів. Згідно з ч.3ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивачем при зверненні до суду за захистом порушеного права судові витрати не понесені. Приймаючи до уваги, що позивач, на користь якого постановлене рішення, звільнений від сплати судових витрат при зверненні з даним позовом до суду, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 640 грн. 00 коп. \~

Outcome: approved