Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі - Банк) звернулося до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Мукачівський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про скасування запису про обтяження: - №16889896, що виник на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП №20402679, виданий 23.11.2010,видавник: РВ ДВС Мукачівського МРУЮ, 8-838; - №16889861, що виник на підставі постанови, серія та номер: ВП №20402679, виданий 22.07.2010, видавник: РВ ДВС Мукачівського МРУЮ, 8-838; - №16889802, що виник на підставі договору іпотеки, серія та номер: ВСХ 546494,546495, №1433, 1434, виданий 17.07.2006, видавник: приватний нотаріус Вімерт В.І., АТ КБ Приватбанк. \~ \~ \~ \~ \~Позовні вимоги\~обґрунтовуються тим,\~що 07.10.2016\~право власності\~на магазин,\~загальною площею\~55,4\~кв.м.\~за адресою:\~ [ADDRESS] \~(надалі\~-\~Магазин)\~було зареєстровано\~за позивачем. Наявність арешту, накладеного на Магазин, порушує право позивача на розпорядження своїм майном. Позивач заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлень сторін не висловив. Належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, відповідач відзив на позовну заяву не надала, заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження не висловила. Представник третьої особи пояснень щодо суті спору суду не надав. На підставі частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України судовий розгляд справи проведено на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. Згідно з правовими положеннями ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Позивачу на праві приватної власності належить Магазин, підстава державної реєстрації права власності: Договір іпотеки, серія та номер:1433, виданий 17.07.2006, видавник ПН Мукачівського РНОК Вімерт В.І., Повідомлення, серія та номер: б/н, виданий 06.10.2016, видавник ПАТ КБ ПриватБанк (а.с. 15). Разом з тим, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №208962311 від 14.05.2020 (а.с.15-18) вбачається, що на підставі: постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП №20402679, виданий 23.11.2010, видавник: РВ ДВС Мукачівського МРУЮ, 8-838; постанови , серія та номер: ВП №20402679, виданий 22.07.2010, видавник РВ ДВС Мукачівського МРУЮ, 8-838; договору іпотеки, серія та номер: ВСХ 546494, 546495, №1433, 1434, виданий 17.07.2006, видавник Приватний нотаріус Вімернт В.І., КБ Приватбанк, накладено арешт на нерухоме майно, що належить [PERSON] . Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд застосовує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За\~змістом п.\~3\~частини другої\~ст.\~15\~Цивільного кодексу\~України,\~одним із\~способів захисту\~порушеного права\~є припинення дії, яка порушує право. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Відповідно до ст.\~20\~Цивільного кодексу\~України право на захист особа здійснює на свій розсуд. \~ \~ \~ \~У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися. З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України). Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяжень) накладеного на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна. Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Сплачений позивачем судовий збір у сумі 2102,00 грн. підлягає віднесенню на відповідачів відповідно до частини першої, другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного та

Outcome: approved