Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Покликається на те, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву №б/н від 29 липня 2010 року, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Однак, [PERSON] не здійснює платежів в рахунок погашення суми кредиту та відсотків, чим порушує взяті на себе зобов`язання. Тому, АТ КБ «Приватбанк» просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 29.07.2010 року в розмірі 139\~107, 30 грн. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 листопада 2020 року відкрито провадження по справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. У судове засідання представник позивача не з`явився, подавши суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач у судовому засіданні просить відмовити в задоволенні позовних, надав суду заяву про застосування строку позовної давності. Розглянувши справу судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини справи. 29\~липня 2010\~року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого в свою чергу є АТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір з\~ [PERSON] , згідно з умовами якого останній отримав кредит, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Для користування кредитним картковим рахунком [PERSON] отримав кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 13500,00 грн. що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. У заяві зазначено, що відповідач згідний з тим, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Пунктами 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що Клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком. При цьому, у заяві зазначено, що позичальник ознайомився та згоден із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку. Із розрахунку заборгованості за договором кредиту банк стверджує, що [PERSON] належним чином не виконував своїх зобов`язання згідно умов договору, внаслідок чого заборгованість за\~\~кредитом станом на 30 серпня 2020 року складає 1007068,24 грн., з яких: 11367,83 грн. - заборгованість по кредиту, 994713,53 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом, 986,88 грн. - заборгованість за комісією. Позивач просить стягнути частину заборгованості - 139\~107, 30 грн., яка складається з наступного: 11367,83 грн. заборгованість за кредитом; 127739,47 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом з 29.07.2010 року по 28.03.2017 року. Розглянувши справу, суд доходить висновку, що позов слід відхилити, зважаючи на таке. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо за договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому. В силу вимог ст.\~526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з вимогами ч.1 ст.530\~ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Заборгованість за тілом кредиту 11367,83 грн. підтверджена розрахунком заборгованості та випискою по кредитному договору. Вказані кошти відповідач фактично отримав та не повернув. Суд не погоджується із доводами позивача про наявність підстав нараховувати відсотки в розмірі 127739,47 грн., оскільки позивачем не доведено і судом не встановлено підтвердження позовних вимог банку в частині узгодження між сторонами умов договору щодо відсотків за користування кредитними коштами та штрафних санкцій у вигляді пені та штрафів, оскільки позивачем не подано до суду доказів щодо підтвердження таких умов з урахуванням вимог ч.6\~ст.95 ЦПК України. Разом з тим, в судовому засіданні відповідач звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності. У Цивільному кодексі України\~позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав. Загальна позовна давність установлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення\~статті 267 ЦК України\~і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму\~ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зазначено, що «можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті\~15,\~16,\~20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз\~статті 261 ЦК України\~дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, про обов`язковість доведення стороною спору\~тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше». За змістом частини 1\~статті 261 ЦК\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це, особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту:\~коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.\~ Кінцевого строку дії договору кредиту, згідно змісту заяви позичальника від 29.07.2010 року,\~ не вбачається, лише в тексті заяви зазначено про відповідність строку дії договору кредиту строку дії кредитної картки, стосовно строку дії якої позивачем не надано жодної належної та допустимої інформації тобто наданими позивачем доказами кінцевого\~ строку виконання зобов`язання відповідачем не визначено. Разом з тим, із змісту заяви позичальника вбачається його обов`язок повертати позику щомісячними платежами, тобто частинами. Відповідно до вимог ч. 1 ст.\~264\~ЦК перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Як установлено судом, з виписки по рахунку [PERSON] за період з 05.06.2011 року по 18.08.2020 року встановлено, що останнє повернення кредитних коштів відповідачем за умовами договору мало місце 16 жовтня 2014 року на суму 150 грн., а прострочена заборгованість за кредитом виникла ще 14 вересня 2011 року. Починаючи з 16 жовтня 2014 року відповідач припинив сплату коштів із погашення кредиту. Таким чином, із наданої банком виписки по рахунку за період з 05.06.2011 року по 18.08.2020 року вбачається, що починаючи з 16 жовтня 2014 року по даний час з боку відповідача будь-які операції по картковому рахунку не здійснювались, за винятком автоматичного нарахуванням банком процентів за користування кредитним лімітом, штрафів, комісії тощо. Отже, перелік строку позовної давності слід рахувати не пізніше як з 16.10.2014 року. Позивач з позовом звернувся 23.11.2020 року, тобто з пропуском трьохрічного строку позовної давності. Суд зауважує, що позивач не міг не знати про порушення відповідачем своїх зобов`язань. Зважаючи на приписи статті 267 Цивільного кодексу України, а також те, що відповідач звернувся до суду із заявою, в якій просив застосувати строк позовної давності, суд доходить висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed