Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

В березні 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просив визнати недійсним Кредитний договір № 0045/07/00-N від 02.11.2007, укладений між позивачем та відповідачем. В подальшому представником позивача подано заяву про зміну підстав позову. Позовні вимоги у відповідності до вище вказаної заяви обґрунтовані тим, що відповідач на момент укладення кредитного договору з позивачем не мав індивідуальної ліцензії відповідно до Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Не мав відповідач і генеральної ліцензії, що дозволяло б останньому надавати кредити в іноземній валюті. У зв'язку з цим, позивач просить визнати кредитний договір недійсний на підставі ст. 227 ЦК України. Крім того, спірний кредитний договір вчинений відповідачем з використанням нечесної підприємницької практики та є недійсним в силу п. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідачем, зокрема, в порушення Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою НБУ від 10.05.2007 № 168 (далі по тексту - Правила), не було надано позивачу інформацію про кредитні ризики, сукупну вартість кредиту, умови кредитування, що не дало останньому можливості здійснити свідомий вибір при придбанні кредитної послуги. Крім того, умови кредитного договору є несправедливими, містять положення про сплату неправомірної комісії, суперечать чинному законодавству України, вводять в оману позивача, що має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, а тому має бути визнаний недійсним. У зв'язку з вище викладеним, позивач звернувся до суду із вказаним позовом. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, позов просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову. Просив відмовити в його задоволенні з тих підстав, що він є безпідставним та необґрунтованим. Зокрема, представник відповідача зазначив, що на момент укладення спірного договору мав ліцензію на здійснення валютних операцій. Крім того, Банк не порушував вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», укладаючи кредитний договір, сторони погодили всі його істотні умови. Позивач певний час виконував умови Кредитного договору, правом на відмову від кредитного договору не скористався. Позивач, підписавши кредитний договір, підтвердив ту обставину, що до укладення оспорюваного договору, він отримав повну інформацію від Банку про умови кредитування. Позивач, підписуючи оспорюваний договір, усвідомлював значення своїх дій, його волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі. На даний час позивач ухиляється від виконання своїх зобов'язань за кредитним договором. Договір укладений відповідно до норм чинного законодавства, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним. Крім того, відповідач просив застосувати строки позовної давності, оскільки строк звернення до суду із вказаним позовом сплив 02.11.2010. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 02.11.2007 між позивачем та Акціонерним комерційним банком «Форум» (правонаступником якого є відповідач), укладено Кредитний договір № 0045/07/00-N (далі по тексту - Кредитний договір), відповідно до умов якого Банк (відповідач) надає Позичальнику (позивач) кредит у сумі 64 000 долари США на придбання квартири на вторинному ринку нерухомості, строком до 01.11.2032, відсоткова ставка - 12 % річних (п. 1 Кредитного договору). Позичальник здійснює повернення кредиту частинами щомісячно, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту в сумі не менше 214 доларів США на відкритий йому позичковий рахунок № [NUMBER] в АКБ «Форум» (п. 2.3. Кредитного договору). Згідно п. 2.7. Кредитного договору, проценти за користування кредитними коштами Позичальник сплачує самостійно на рахунок № [NUMBER] в АКБ «Форум», щомісячно, не пізніше 20-го числа місяця, наступного за місяцем користування кредитними коштами, якщо цей день випадає на вихідні або святкові дні, проценти за користування кредитом Позичальник сплачує у перший робочий день після вихідних або святкових днів. Проценти за останній місяць користування кредитними коштами сплачуються в день повернення кредиту. Відповідно до п. 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ від10.05.2007 № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Кредитний договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань (п. 7.3. Кредитного договору). Крім того, до Кредитного договору також додаються Умови кредитування «Кредит на придбання нерухомого майна (квартир, будинків) на вторинному ринку нерухомості», із зазначенням в них переваг та недоліків надання вказаного кредиту. В Умовах також уточнюється процентна ставка, зокрема, вказано, що вона є плаваючою, змінюється за ініціативою Банку, якщо кредит в іноземній валюті та наданий на строк понад 10 років, ставка змінюється від 11 % річних до 12 % річних. В Умовах також розписано орієнтовну вартість кредиту, строк кредитування, порядок повернення кредиту. Вказані умови 02.11.2007 підписані позивачем, з відміткою про те, що останній отримав умови кредитування на придбання нерухомого майна. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач виконав свої зобов'язання, надав в кредит грошові кошти позивачу в сумі 64 000 доларів США, що еквівалентно 323 200 грн. на день видачі кредиту та підтверджується відповідною Заявою на видачу готівки № 17741 від 02.11.2007. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Згідно положень ч. 1, 2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Пунктом п'ятою частиною вказаної статті визначено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Згідно ч. 5 ст. 18 Закону, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому (п. 2 ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку також посилається позивач, нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману. Відповідно до ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Позивач, обґрунтовуючи зміст позовних вимог, вказує, що всупереч вимогам Постанови Правління НБУ від 10.05.2007р. № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» та ст. 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідачем позивачу не було надано в письмовій формі інформації щодо умов кредитування та орієнтовну вартість кредиту, чим порушив вимоги чинного законодавства, через що позивач був позбавлений можливості оцінити властивості такої послуги та можливі негативні наслідки, що можуть настати внаслідок її отримання. Крім того оспорюваний договір містить несправедливі умови, наслідком якого є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, зокрема використання відповідачем доларів США, як предмету кредитування є несправедливою умовою для споживача. Банком всупереч зазначеним Правилам, не було повідомлено позивача про валютні ризики. Банк не мав відповідних ліцензій на надання кредитів в іноземній валюті. Разом з тим, суд не приймає до уваги вказані доводи позивача з огляду на наступне. Відповідно до ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором Банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Положеннями ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно з ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно з положеннями ч. 9 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк здійснює діяльність, надає банківські та інші фінансові послуги в національній валюті, а за наявності відповідної ліцензії Національного банку України - в іноземній валюті. Крім того, відповідно до ч. 1-2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі по тексту - Декрет), в редакції, що діяла на час виникнення кредитних правовідносин між сторонами, Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим кредитно-фінансовим установам України на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Положеннями частини четвертої вказаної статті передбачено, що індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії, зокрема, потребує така операція як надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі (пп. в ч. 4 ст. 5 Декрету). Відповідно до ч. 3 пп. 1 ст. 1 Декрету, валютні цінності це, зокрема, іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших кредитно-фінансових установ за межами України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в редакції, що діяла на час укладення між сторонами спірного кредитного договору,на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі банківські операції: 1) приймання вкладів (депозитів) від юридичних і фізичних осіб; 2) відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів і банків-кореспондентів, у тому числі переказ грошових коштів з цих рахунків за допомогою платіжних інструментів та зарахування коштів на них; 3) розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Банк, крім перелічених у частині першій цієї статті операцій, має право здійснювати такі операції та угоди: 1) операції з валютними цінностями; 2) емісію власних цінних паперів; 3) організацію купівлі та продажу цінних паперів за дорученням клієнтів; 4) здійснення операцій на ринку цінних паперів від свого імені (включаючи андеррайтинг); 5) надання гарантій і поручительств та інших зобов'язань від третіх осіб, які передбачають їх виконання у грошовій формі; 6) придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг); 7) лізинг; 8) послуги з відповідального зберігання та надання в оренду сейфів для зберігання цінностей та документів; 9) випуск, купівлю, продаж і обслуговування чеків, векселів та інших оборотних платіжних інструментів; 10) випуск банківських платіжних карток і здійснення операцій з використанням цих карток; 11) надання консультаційних та інформаційних послуг щодо банківських операцій. Операції, визначені пунктами 1 - 3 частини першої цієї статті, належать до виключно банківських операцій, здійснювати які у сукупності дозволяється тільки юридичним особам, які мають банківську ліцензію. Інші юридичні особи мають право здійснювати операції, визначені пунктами 2 - 3 частини першої цієї статті, на підставі ліцензії на здійснення окремих банківських операцій, а інші операції та угоди, передбачені цією статтею, вони можуть здійснювати у порядку, визначеному законами України. Як вбачається з матеріалів справи, Банківська ліцензія № 62, видана 03.12.2001 Акціонерному комерційному банку «Форум» (правонаступником якого відповідач), підтверджує право позивача на здійснення банківських операцій, визначених ч. 1 та п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Дозвіл № 62-3 виданий відповідачу 10.06.2005 надає право Банку на здійснення операцій, визначених п. 1-4 ч. 2, 4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Генеральна ліцензія видана відповідачу 06.10.2011, як вбачається із Списку банків, які отримали генеральну ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, оприлюдненого НБУ. Разом з тим, з врахуванням наведеного, кредитний договір не може бути визнаний недійсним на підставі ст. 227 ЦК України, оскільки позивачем не доведено тієї обставини, що Банк не мав відповідної ліцензії на здійснення валютних операцій. Не приймає до уваги суд також і посилання позивача на ту обставину, що банк не попередив позивача про можливі валютні ризики, оскільки відповідно до п. 7.4. Кредитного договору, усі витрати, пов'язані з оформлення та виконанням цього Договору, несе Позичальник. Крім того, зростання/коливання курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Як вбачається з матеріалів справи, в Кредитному договорі визначено суму кредиту, розмір відсотків та порядок проведення розрахунків між сторонами. Не вбачається з кредитного договору, що в ньому є приховані, додаткові платежі (що не є штрафними санкціями або мірою відповідальності за порушення виконання зобов'язання), а його положення є двозначними чи незрозумілими. Доказів протилежного позивачем суду не надано. Не доведено позивачем і тієї обставини, що останній має сплатити непропорційно велику суму компенсації в разі невиконання останнім зобов'язань за кредитним договором, а саме пені у розмірі 73 % річних від суми неповерненого кредиту. Щодо можливості Банку в односторонньому порядку змінювати процентну ставку, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Кредитним договором визначено, що зміна процентної ставки за користування кредитними коштами за ініціативою Банку здійснюється шляхом направлення Позичальнику повідомлення, де зазначається новий розмір процентної ставки, та дата, з якої вона вводиться. Позичальник протягом 10 днів з моменту відправлення Банком такого повідомлення повідомляє про свою згоду із запропонованими змінами процентної ставки. У випадку незгоди із запропонованою процентною ставкою Позичальник повідомляє про це Банк та повертає кредитні кошти не пізніше, ніж до настання дати, з якої вона вводиться та сплачує нараховані відсотки (п.5.2. Кредитного договору). Разом з тим, відповідно до п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012, № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12.12.2008 N 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10.01.2009. Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10.01.2009 (Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 N 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів). З врахуванням наведеного, позивачем не доведено, що право відповідача на зміну відсоткової ставки є несправедливим, оскільки в Договорі передбачений спеціальний порядок зміни відсоткової ставки та дії сторін в разі незгоди із такою зміною, а рішення Банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірним лише з 10.01.2009, в той час коли договір було укладено 02.11.2007. Щодо посилань позивача на несправедливі умови кредитного договору щодо одноразової сплати відсотків за отримання кредиту, суд вважає за необхідне зазначити наступне. За обслуговування кредиту в перший місяць кредитування Позичальник в день отримання кредиту сплачує Банку кошти в розмірі 2 % від суми кредиту (п. 2.10. Кредитного договору). Разом з тим, відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З врахуванням наведеного, наявні підстави для визнання вказаного пункту Кредитного договору недійсним, разом з тим, позивач просить визнати Кредитний договір недійсним в цілому, а відтак, з врахуванням ст. 217 ЦК України та ст. 11 ЦПК України, суд не вправі вийти за межі позовних вимог, а недійсність одного пункту договору не може слугувати підставою для визнання його недійсним в цілому. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Положеннями п. 7.2. Кредитного договору, визначено, що сторони фіксують свою згоду з тим, що ними узгоджені усі істотні умови і зобов'язуються надалі ніяких претензій одна до одної не мати. Цей договір відображає повне розуміння сторонами його предмету та інших питань, зазначених в цьому Договору. Згідно п. 7.7. Кредитного договору, умови кредитування відповідно до п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» Позичальником отримано до укладення цього Договору. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Підтвердженням досягнення згоди з усіх істотних умов договору, зокрема з тією умовою договору, що кредит надається в іноземній валюті - долар США, відсотки по ньому також нараховуються відповідно в іноземній валюті, а також підтвердженням тієї обставини, що позивач є ознайомлений з сукупною вартістю кредиту, є підписи представника Банку та безпосередньо позивача на кредитному договорі та Умов до нього. Вказана обставина свідчить про те,що позивач, на момент підписання кредитного договору, був ознайомлений з усіма істотними умовами кредитного договору, його воля була спрямована на укладення вказаного договору. Статтею 629 ЦК України передбачено обов'язковість договору до виконання сторонами. Ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. При вирішенні спору про визнання кредитного договору недійсним, судом враховувалися вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема вимоги статей 203, 215, 1054 ЦК України, статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Судом також враховувалися вимоги статей 536, 638 ЦК України з приводу того, чи було досягнуто між сторонами кредитного договору згоди щодо усіх істотних умов договору. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Враховуючи все вище викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для відмови у позові у зв'язку із закінченням строків позовної давності, оскільки в судовому засіданні не знайшли підтвердження обставини щодо порушення прав позивача, тому наявні підстави для відмови в позові по суті вимог. На підставі викладено та

Outcome: dismissed