Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-18 00:00:00

В березні 2015 року юридична особа - Громадська організація «Товариство захисту прав дітей-інвалідів «Ніжність» звернулась до суду із позовом про захист права фізичної особи на пільгове транспортне обслуговування. Позов предявлено в інтересах члена організації [PERSON] Вимоги обґрунтовані посиланням на порушення відповідачем положень ст.38-1 ЗУ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та ст.12 ЗУ «Про транспорт», всупереч вимогам яких відповідач відмовив в безоплатному проїзді [PERSON], яка супроводжувала доньку - дитину-інваліда [INFO]. До суду позивач не зявися, направивши заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач до суду не зявився двічі (а.с. 34, 40). Про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Визнавши подані позивачем докази достатніми для встановлення фактів, що мають суттєве значення для вирішення спору, за наявності відповідної згоди позивача, суд вважає можливим проведення заочного розгляду справи. Судом встановлено, що [PERSON] /шлюбне [PERSON]/ О.Ю. (а.с. 44,45) є матірю дитини-інваліда [PERSON], [INFO], яка перебуває на обліку в Управлінні праці і соціального захисту населення і отримує соціальну щомісячну допомогу в розмірі 949 грн.(а.с. 45). 10 січня 2015 року о 17- 45 год. під час слідування разом із дитиною приміським рейсовим мікроавтобусом з держ № ВІ 22 ВМ по маршруту Кременчук Комсомольськ на вимогу водія, попри предявлене посвідчення серії ААБ № 037696 від 20.12.2010 року, що дає право на безоплатний проїзд міським та приміським транспортом, [PERSON] /[PERSON]/ О.Ю. оплатила власний проїзд вартістю 9,50 грн., що підтверджене в матеріалах справи відповідним актом (а.с. 13). Подана нею два дні потому скарга на імя відповідача (а.с. 7) з вимогою повернути гроші за проїзд була залишена останнім без відповідного реагування. Здійснюючи судочинство на засадах змагальності сторін, суд, провівши аналіз представлених в матеріалах справи доказів, з врахуванням рівності прав сторін щодо їх подання та доведення перед судом їх переконливості, дійшов висновку про доведеність факту порушення відповідачем законодавчо задекларованого права [PERSON] на безоплатний проїзд з таких мотивів: Право особи, яка супроводжує дитину - інваліда на безоплатний проїзд передбачене положеннями ст.38-1 ЗУ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», згідно з якою інваліди, діти-інваліди та особи, які супроводжують інвалідів першої групи або дітей-інвалідів/не більше одного супроводжуючого/ мають право на безоплатний проїзд у пасажирському міському транспорті/крім метрополітену і таксі/, а також всіма видами приміського транспорту. Обовязок же підприємства забезпечувати право пасажира на пільги прямо визначений положеннями ст.12 ЗУ «Про транспорт», згідно з якою підприємства транспорту зобовязані забезпечувати права на пільги громадян щодо користування транспортом. В контексті ст.15 ЦК України право на захист порушеного права виникає у особи в разі його порушення, а способи захисту порушеного права прямо передбачені ст.16 ЦК України. Приймаючи до уваги положення ст.59 ЦПК України щодо допустимості доказів, та враховуючи, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування /в даній ситуації порушення права позивача на безоплатний проїзд - підтверджене в матеріалах справи відповідним актом, достовірність якого не викликає сумніву і не спростована стороною відповідача, суд має всі підстави дійти висновку про доведеність факту порушення відповідачем права [PERSON] на безоплатний проїзд та наголосити на тому, що обраний нею спосіб захисту порушеного права шляхом відшкодування завданих матеріальних збитків та компенсації заподіяної моральної шкоди цілком відповідає нормі ст.16 ЦК України і ґрунтується на положенні ст. 116б ЦК України /недоговірні зобовязання, що виникають із заподіяння шкоди/, згідно з якою, майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Розмір майнової шкоди, який складається із вартості проїзного квитка (а.с 8) та оплати поштового відправлення з вимогою повернути вартість неправомірно стягнутої оплати за проїзд (а.с. 9) підтверджений в матеріалах справи відповідними платіжними документами і становить загальну суму 16 грн.90 коп. Обґрунтовуючи наявність і розмір моральної шкоди, позивач зазначає, що протиправні дії відповідача завдали матері дитини нервових переживань та приниження від публічності конфлікту, що виник в салоні мікроавтобуса. Отриманий жінкою психотравматичний фактор ускладнив проблеми із здоровям та зумовив необхідність докладання додаткових зусиль для організації власного життя. Нервове напруження [PERSON] відчуває постійно, яке не стає меншим із спливом часу, моральну шкоду оцінює розміром 10000 грн. і просить стягнути її компенсацію в повному розмірі. Факт заподіяння моральної шкоди на думку суду є доведеним і очевидним, оскільки будь-яке незаконне порушення гарантованих законом прав людини безумовно призводить до деморалізації особистості, порушення соціальних зв'язків, розладу емоційно-вольової сфери людини, та завдає фізичних і (або) моральним страждань. Водночас, вирішуючи питання про розмір відшкодування, суд, приймаючи до уваги обставини, за яких було завдано моральної шкоди, з врахуванням того, що позивачем не доведений факт погіршення здоровя довірительниці в звязку із перенесеним конфліктом, а також не надані докази тому, що [PERSON] змушена докладати додаткових зусиль для організації власного життя, суд вважає що сума відшкодування розміром 200 грн. буде цілком достатньою для компенсації завданих останній моральних збитків. Судові витрати по справі підлягають стягненню з відповідача відповідно із вимогами ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial