Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-21 00:00:00

В березні 2020 року позивачка [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Бутко О.О., звернулась до суду з позовом до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю працівника на виробництві. Мотивуючи свої вимоги тим, що вона є донькою [PERSON] , яка померла від нещасного випадку на виробництві, що трапився з нею [INFO] при виконанні трудових обов`язків на території дільниці №12 шахти «Жовтнева» КРИВОРІЗЬКОГО ДЕРЖАВНОГО ЗАЛІЗОРУДНОГО КОМБІНАТУ, правонаступником якого є ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ». Вказує, що моральна шкода полягає в тому, що вона втратила матір у віці п`ятнадцять років, залишилася без материнського піклування та матеріальної підтримки, оскільки заробіток матері був основним доходом для існування. Внаслідок смерті матері вона була не спроможна в повні мірі задовольнити свої життєві потреби, у тому числі в нормальному харчуванні, одязі, здобутті освіти, що завдавало позивачці додаткових моральних переживань. Просила стягнути з ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ», в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю матері на виробництві у розмірі - 275 000 гривень. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.03.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідач скористався правом надання суду відзиву, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити, вказавши що вина підприємства за незабезпечення умов праці, як роботодавця відсутня, оскільки комісією з розслідування нещасного висновку встановлено вину безпосередньо [PERSON] , яка порушила законодавство про охорону праці при виконанні робіт. Зазначають, що позивачем не надано до суду належних доказів, які б підтверджували заподіяння моральної шкоди, що свідчить про недоведеність вимог. Вказують на те, що позивачем порушення строк звернення до суду, загальний строк для захисту права за позовом особи право якої порушено. Позовна давність встановлюється в три роки, а [PERSON] звернулася до суду з позовом про відшкодування шкоди після спливу 21 року з моменту настання смерті її матері, тобто з порушенням строку позовної давності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судом встановлено, що позивачка [PERSON] , [INFO] , є рідною донькою [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , актовий запис 1206 (а.с. 9). Згідно з інформації витягу № 00025962883 Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб дошлюбне прізвище матері позивачки « [PERSON] » (а.с.10). [INFO] при виконанні трудових обов`язків з матір`ю позивачки [PERSON] стався нещасний випадок, в результаті якого вона померла, про що підприємством 05.07.1999 року складено акт №10 про нещасний випадок (а.с. 4). Відповідно до пункту 7 вказаного Акту форми Н-1 причиною нещасного випадку було визнано: експлуатація стрічкового конвеєра без огородження обертаючого барабану натяжної станції» відсутність осіб технічного нагляду в зміні , низька трудова і виробнича дисципліна серед робітників ДСФ і шахти «Октябрьська» ( а.с.8). В додатку № 2 вказаного Акту визначено осіб, які допустили порушення законодавства про охорону праці: [PERSON] механік дільниці №12 (ДСФ) порушення параграфа 34 «Єдиних правил при дробленні, сортуванні, збагаченні корисних копалин і орудуванні руд і концентратів »; п. 4 розділу 6 « Посадової інструкції механіка дробильно- сортувальної фабрики шахтоуправління «Октябрьська», заступник начальника дільниці №12 ДСФ [PERSON] , порушення п.2.2 « Положення про порядок складання, видачі та виконування нарядів на виконання робіт в структурних підрозділах об`єднання «Кривбасруда», п.5 Розділу 6» Посадової інструкції заступника начальника дробильно-сортувальної фабрики ШУ «Октябрьська», начальник дільниці 12 ДСФ [PERSON] , порушення параграфа 222 «Єдиних правил при дробленні, сортуванні, збагаченні корисних копалин і орудуванні руд і концентратів», п.5 розділу 6 «Посадової інструкції начальника дробильно - сортувальної фабрики шахтоуправління «Октябрьська»; машиніст конвеєра дільниці 12 ДСФ [PERSON] , порушення п.2.2.9 та п.2.2.13 « Інструкції з охорони праці для машиніста конвеєра»; головний механік шахти «Октябрьська» [PERSON] порушення п.7.8.1 «Системи управління охорони праці «Кривбасруда», начальник шахти «Октябрьска» [PERSON] порушення п.7.17.4 « Системи управління охорони праці «Кривбасруда»», п.22 «Посадової інструкції начальника шахти шахтоуправління «Октябрьська» » (а.с.6). Причиною смерті [PERSON] стала сполучена травма голови, грудей, нещасний випадок на виробництві, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] , актовий запис № 1071 (а.с.3). Вирішуючи питання щодо правовідносин, які склались між сторонами у справі та законодавчих норм, що підлягають застосуванню суд керується положеннями ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин, оскільки судом встановлено, що право на відшкодування шкоди виникло у позивачки з моменту смерті її матері під час нещасного випадку, що стався з нею на робочому місці 19.06.1999 року внаслідок незабезпечення роботодавцем безпечних та нешкідливих умов праці, що й стало причиною смерті працівника. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.5 Постанови «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 17 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Статтею 153 КЗпП України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. З матеріалів справи вбачається, що нещасний випадок стався з матір`ю позивачки на робочому місця під час виконання трудових обов`язків та призвів до її смерті. Нещасний випадок визнаний таким, що пов`язаний з виробництвом, про що складено акт № 10 від 05.07.1999 року. За приписами статті 83 ЦК України УРСР 1963, виходячи з вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності не застосовуються, що кореспондується зп.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди). Стаття 268 ЦК України, передбачає, що позовна давність не поширюється: на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію. Отже, з аналізу вищевказаних норм слідує, що право на відшкодування моральної шкоди члену сім`ї потерпілого виникає у разі, якщо встановлено причинний зв`язок між смертю фізичної особи та ушкодженням здоров`я на виробництві. Право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці гарантовано ч.4 ст. 43 Конституції України. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я. Посилання представника відповідача на судову практику щодо стягнення моральної шкоди, є необґрунтованими, оскільки встановлені у вказаних справах фактичні обставини не є тотожними обставинам у цій справі. Зокрема, у цій справі встановлено факт заподіяння заявнику моральної шкоди, тобто встановлено усі складові елементи правопорушення, сукупність яких згідно закону є підставою для відповідальності заподіювача за завдану моральну шкоду. Враховуючи те, що роботодавець не створив безпечні та нешкідливі умови праці на підприємстві, де працював померлий, тим самим порушивши ч.2 ст. 152 КЗпП України, ст.17 Закону України «Про охорону праці», які встановлюють цей обов`язок, що й стало причиною його смерті, а також виходячи з доведеності факту отримання моральної шкоди позивачем внаслідок смерті близької людини - матері, який не спростовано відповідачем, суд приходить до висновку, що відповідач ПАТ «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» є особою, яка несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачеві - донці померлої, у зв`язку чим наявні правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] в частковому розмірі. Нормами статті 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені норми закону у поєднанні зі статями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4723 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 23615,00 грн., а максимальний 944600,00 грн. Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду України висловленою у постанові № 6-156цс14 від 24 грудня 2014 року. Мати позивачки загинула на виробництві під час виконання нею трудових обов`язків. Внаслідок її смерті [PERSON] спричинено моральну шкоду, пов`язану із втратою рідної людини, позбавлена моральної підтримки, що призвело до душевних страждань, порушення нормальних життєвих зв`язків. Свої моральні страждання, пов`язані зі смертю матері позивачка оцінює в розмірі 275 000,00 гривень. Разом з тим вважає, що з урахуванням роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача у недотриманні положень з охорони праці, які призвели до смертельного нещасного випадку та інших обставин, виходячи із засад розумності та справедливості, беручи до уваги конкретні обставини по справі, а саме обставини травмування та смерті матері позивачки, вік позивача в якому нею було втрачено мати, беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, яка втратила підтримку близької людини, наслідки, що наступили, та їх невідворотність, вважає, що справедливою компенсацією перенесених позивачем моральних страждань, пов`язаних із втратою близької людини та зміною звичного ритму життя, буде стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 160 000,00 грн. Позивачку [PERSON] згідно п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 3 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, враховуючи приписи статті 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави в сумі 1 600 гривень.

Outcome: partial