Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-20 00:00:00

В березні 2018 року [PERSON] звернулась до Київського районного суду м. Одеси з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення та просить встановити факт того, що виконавчий лист № 520/17779/14-ц, виданий 25.05.2015 р. Київським районним судом м. Одеси, не повертався Київським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції до Київського районного суду м. Одеси у звязку з прийняттям постанови від 25.12.2015 р. про закінчення виконавчого провадження (№ 48177516). Обґрунтовуючи мету встановлення такого факту [PERSON] зазначає, що на теперішній час, у звязку з набранням законної сили після перегляду у касаційному порядку ухвали Київського районного суду міста [PERSON] від 16.05.2016 р., справа № 520/17779/14-ц, якою скасовано постанову старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції [PERSON] про закінчення виконавчого провадження за № 48177516, постановою головного державного виконавця Другого Київського відділу Державної виконавчої служби міста [PERSON] територіального управління юстиції в Одеській області [PERSON] від 02.02.2018 р., ВП № 48177516, відновлено виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 520/17779/14-ц, виданого 25.05.2015 р. Київським районним судом м. Одеси. Відповідно до частини 2 ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження», у разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобовязані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження предявити його до виконання. Зазначену постанову про відновлення виконавчого провадження направлено до Київського районного суду м. Одеси з супровідним листом від 02.02.2018 р., № 1541, в якому головний державний виконавець Другого Київського відділу Державної виконавчої служби міста [PERSON] територіального управління юстиції в Одеській області [PERSON] просить суд повернути на адресу Відділу оригінал виконавчого листа № 520/17779/14-ц, виданого 25.05.2015 р. Таким чином, у Другому Київському відділу Державної виконавчої служби міста [PERSON] територіального управління юстиції в Одеській області відсутня інформація про повернення виконавчого документа (листа) № 520/17779/14-ц, виданого 25.05.2015 р. Київським районним судом м. Одеси, до суду, який його видав, що унеможливлює встановлення даного факту іншим шляхом (одержання документів, що посвідчують цей факт. Оскільки відповідно п. 13) ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» однією з підстав закінчення виконавчого провадження є непредявлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 41 цього Закону, даний факт необхідно встановити для запобігання безпідставного закінчення виконавчого провадження. За вказаною заявою провадження у цивільній справі № 520/2573/18 відкрито ухвалою судді від 19.03.2018 року. Під час провадженні у справі суд одержав повідомлення № 32417 від 20.11.2018 державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби міста [PERSON] територіального управління юстиції в Одеській області [PERSON] про те, що виконавче провадження ВП № 48177516 було передано до Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста [PERSON] територіального управління юстиції в Одеській області. Після поновлення провадження у справі ухвалою суду від 09.11.2018 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні з викликом учасників справи. У судовому засіданні представник заявника вимоги щодо встановлення факту підтримав та просить задовольнити. Представник заінтересованої особи Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста [PERSON] територіального управління юстиції в Одеській області [PERSON] не заперечував проти задоволення заяви [PERSON], підтвердив суду відсутність спору про право та на виконання ухвали суду від 09.11.2018 року надав до огляду оригінали виконавчого провадження № 48177516. Інші учасники справи до суду не заявились, будь-яких заяв по суті справи чи з процесуальних питань до суду не подавали. Заслухавши присутніх у засіданні учасників справи, дослідивши наявні у справі докази, оглянувши матеріали виконавчого провадження та використовуючи дані Єдиного державного реєстру судових рішень (http://www.reyestr.court.gov.ua/Page/1), суд встановив наступне. 21 січня 2015 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси було відкрито провадження у цивільні справі № 520/17779/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи Одеська міська рада, Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Одеській області про зобовязання знести самочинно зведену прибудову. Позов [PERSON] було задоволено та заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09.04.2015 року відповідача [PERSON] було зобовязано знести за власний рахунок самочинно зведену прибудову до квартири [ADDRESS]. 25 травня 2015 року Київський районний суд м. Одеси на підставі заяви представника [PERSON] видав виконавчий лист, який стягувач надав до виконавчої служби (ухвала суду від 16.05.2018 року у цивільній справі № 520/17779/14-ц, провадження № 4-с/520/31/16). 25 грудня 2015 року старшим державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції [PERSON] прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження (№ 48177516) з примусового виконання виконавчого листа № 520/17779/14-ц, виданого 25.05.2015 р. Київським районним судом м. Одеси про зобовязання [PERSON] знести за власний рахунок самочинно зведену прибудову до квартири [ADDRESS]. Зазначену постанову було прийнято на підставі п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», з посиланням на ч. 3 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» (документ 606-XIV у дійсній на той час редакції від 06.06.2015), яка передбачала повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав. Так,\~п.\~11\~ч.\~1\~ст.\~49\~Закону №\~606-XIV\~у редакції\~від 06.06.2015\~було встановлено,\~що виконавче\~провадження підлягає\~закінченню у\~разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону. За частиною третьої статті 75 Закону встановлювалось, - у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав. Отже, при належному виконанні вимог цього Закону державний виконавець Київського відділу (нині Другого Київського відділу) Державної виконавчої служби міста [PERSON] територіального управління юстиції в Одеській області [PERSON] зобовязаний був одразу після прийняття постанови від 25.12.2015 у виконавчому провадженні ВП№ 48177516 повернути до Київського районного суду м. Одеси виконавчий лист № 520/17779/14-ц. В той же час, у п. 2 постанови від 25.12.2015 зазначалося про направлення органу чи посадовій особі, що видав виконавчий документ, лише копії самої постанови без виконавчого документу. У супровідному листі Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 25.12.2015 р., № /5147, яким на адресу Київського районного суду м. Одеси спрямовано постанову про закінчення виконавчого провадження (№ 48177516), у додатках зазначено про їх обсяг на 1 (одному) аркуші, що свідчить про направлення до суду лише постанови без виконавчого листа 520/17779/14-ц, виданого 25.05.2015 р. Київським районним судом м. Одеси. Крім того, Київський районний суд м. Одеси своїм листом від 29.06.2016 р. повідомив представника [PERSON], що відповідно до даних цивільної канцелярії виконавчий лист від Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції на адресу Київського районного суду м. Одеси з виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 25.05.2015 р. по цивільній справі № 520/17779/14-ц не надходив. Також у вих. № 1544 за 2018 рік суд повідомив Другий Київський відділ державної виконавчої служби міста [PERSON] територіального управління юстиції в Одеській області про те, що оригінал виконавчого листа № 520/17779/14-ц від 25.05.2015 станом на 01.03.2018 року не повертався на адресу Київського районного суду м. Одеси. Крім того, 07 березня 2018 року у цивільній справі № 520/17779/14-ц було постановлено ухвалу про видачу дублікату виконавчого листа. Викладені обставини є доказами того факту, що виконавчий лист № 520/17779/14-ц від 25.05.2015 р. Київським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління не повертався до Київського районного суду м. Одеси як суду, який видав виконавчий документ. Суд наголошує, що неодноразові звернення [PERSON] державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби міста [PERSON] територіального управління юстиції в Одеській області [PERSON] до Київського районного суду м. Одеси (вих. № 205411в в червні 2016 року, вих. № 1541 від 02.02.2018) з вимогами повернути на адресу Відділу оригінал виконавчого листа № 520/17779/14-ц від 25.05.2015 є безпідставними та такими, що апріорі не можуть бути виконаними, внаслідок дій, вчинених самим державним виконавцем Поляковим О.Г. та допущеної ним бездіяльності. Факт, який просить встановити заявник [PERSON] є повністю доведеним в ході розгляду справи. Статтею 8 Закону України «Про державну службу» на державного службовця покладається крім іншого обовязок дотримуватися\~Конституції\~та законів\~України,\~діяти лише\~на підставі,\~в межах\~повноважень та\~у спосіб,\~що передбачені\~Конституцією та\~законами України; дотримуватися\~принципів державної\~служби та\~правил етичної\~поведінки; поважати\~гідність людини,\~не допускати\~порушення прав\~і свобод\~людини та\~громадянина; забезпечувати\~в межах\~наданих повноважень\~ефективне виконання\~завдань і\~функцій державних\~органів; сумлінно і професійно виконувати свої посадові обовязки. Відмова [PERSON] у задоволенні заяви в даному випадку суперечила б завданню цивільного судочинства та не відповідало б конституційним принципам щодо гарантованого доступу до правосуддя, закладеного\~Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. У\~статті 129 Конституції України\~закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Відповідно до\~статі 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з частиною першою\~статті 4\~ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Конституція України, як Закон прямої дії, має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у цілій низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та\~інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі\~ст. 64 Конституції України, не може бути обмежене (пункти 1,2 резолютивної частини Рішення від 25 грудня 1997 року №9-зп, абзац 7 пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012). Крім цього, у низці рішень Європейського Суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~ закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті справи. У справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Таким чином, вказані обставини свідчать про необхідність надати заявнику [PERSON] можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Положеннями\~статті 2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до пункту 5 частини 2\~статті 293 ЦПК України\~суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з\~пунктом 5\~частини другої\~статті\~293\~ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною другою\~статті 315\~ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Законом не визначено іншого порядку встановлення факту, про який просить заявник [PERSON], тому суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення її заяви.

Outcome: approved