Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-06 00:00:00

Банк звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором № 06/04/08-Z від 28 січня 2008 року в розмірі 84879 грн. 61 коп., звернення стягнення н предмет іпотеки, виселення з квартири. В позовній заяві зазначав, що 28 січня 2008 року між Банком та відповідачем [PERSON] був укладений зазначений вище договір кредиту на суму 79700 грн. 00 коп. зі сплатою 14 відсотків на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном його повернення по 27 січня 2023 року. З метою забезпечення виконання зобовязань за даним кредитним договором, між Банком та [PERSON] і [PERSON] був укладений договір іпотеки, за яким останні надали в іпотеку належну їм на праві власності квартиру за адресою: [ADDRESS]. Посилаючись на те, що відповідач після отримання кредиту не виконав умови кредитного договору в частині вчасного погашення кредитних платежів, через що станом на день подання позову до суду за ним утворилася загальна кредитна заборгованість в сумі 84879 грн. 61 коп., тому просив стягнути її в судовому порядку, звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідачів з квартири, яка знаходиться в іпотеці. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, а також уточнив, що на день розгляду справи заборгованість відповідача за кредитом збільшилася і склала 85871 грн. 54 коп. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, вказуючи, що він відмовляється від кредитних зобовязань, заборгованість зі сплати платежів це тимчасове явище, викликане захворюванням його матері, яке потягло додаткові фінансові витрати, тому просив відмовити в задоволенні позову. Інші відповідачі до судового засідання не зявилися, про його час та місце були повідомлені належним чином, причини їх неявки суду не відомі. Суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності відповідачів [PERSON] та [PERSON] за наявних матеріалів у справі, достатніх для її вирішення по суті, оскільки представник позивача та відповідач не заперечують проти цього. Про що була постановлена відповідна ухвала суду. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Так, судом було встановлено, що 28 січня 2008 року між [PERSON] та Банком був укладений договір кредиту № 06/04/08-Z (далі Договір) на суму 79700 грн. 00 коп., в якому сторони узгодили всі його умови. Відповідно до [PERSON] зобовязався надати позичальнику, тобто [PERSON], кредит в сумі 79700 грн. 00 коп. Кредит був наданий з умовою сплати відсотків в розмірі 14 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Термін повернення кредиту по 27 січня 2023 року. Погашення кредиту та сплата відсотків за його користування повинно було здійснюватися відповідачем щомісячними платежами згідно графіку, який був зазначений в п. 3.1. [PERSON]. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України позичальник зобовязаний повернути кредитодавцю кредит у строк та в порядку, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обовязку виконання зобовязання та повинен сплатити суму боргу та процентів, передбачених договором. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Також, згідно з п. 3.8 в разі порушення позичальником умов договору щодо вчасної сплати кредитних платежів він зобовязаний сплатити на користь Банку пеню в розмірі подвійної процентної ставки від суми простроченого платежу. Зі свого боку [PERSON] виконав всі взяті на себе зобовязання, а відповідач [PERSON] навпаки, порушив його умови в частині своєчасної сплати кредитних платежів. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором, долученого до матеріалів справи, станом на день її розгляду, за ним рахувалася заборгованість по кредитному договору в розмірі 85871 грн. 54 коп. з яких: - заборгованість по відсоткам 803 грн. 65 коп., - прострочена заборгованість за кредитом 7084 грн. 50 коп., - прострочена заборгованість за відсотками 6600 грн. 36 коп., - сума поточної заборгованості за кредитом 67744 грн. 94 коп. - пеня 1247 грн. 09 коп., - штраф за ненадання договору страхування предмета застави 2391 грн. 00 коп. За таких обставин, враховуючи положення ст.ст. 526, 530, 1049, 1050, 1054 ЦК України, дана заборгованість підлягає стягненню з відповідача [PERSON] в повному обємі. Суд не приймає до уваги посилання відповідача [PERSON], що фінансова криза та хвороба матері змусила його з січня 2009 року сплачувати кредитні платежі не вчасно, оскільки зобовязання за [PERSON] повинно було виконуватися належним чином, а його умовами або ж законодавством не передбачено можливість тимчасового його невиконання за обставин, на які він посилається. Також не заслуговують на увагу посилання відповідача [PERSON] щодо вимог про стягнення з нього суми штрафу за неукладення договору страхування з підстави ненадання банком реквізитів страхової компанії, оскільки це належними доказами ним підтверджено не було. Окрім цього, положення ст.ст. 546, 572, 574, 575 ЦК України вказують на те, що сторони зобовязання можуть домовитися про забезпечення його виконання, в тому числі шляхом застави. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Так, 31 березня 2008 року, в забезпечення зобовязань за кредитним [PERSON] між Банком та [PERSON] і [PERSON], був укладений договір іпотеки, згідно якого останні надали Банку в іпотеку нерухоме майно трьохкімнатну житлову квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS], яка належала їм на праві приватної власності. Відповідно до ст.ст. 33, 34 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. В той же час, згідно з вимогами ч. 4 ст. 119 ЦПК України позивач в позові має зазначити обставини, які є обовязковими відповідно до закону. Ці ж обставини позивач повинен довести доказами в судовому засіданні. Так, положення ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» вказують, що підлягають доказуванню в судовому засіданні наявність збитків, внаслідок порушення основного зобовязання та факт зміни обсягу прав іпотекодержателя. Однак позивач в позовній заяві не зазначив і в судовому засіданні не посилався на те, що порушення зобовязань за кредитним договором призвели до збитків чи змінили обсяг прав іпотекодержателя і є загроза реалізації його прав задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки. Це не було підтверджено і належними та допустими доказами. За такого, враховуючи положення ст.ст. 546, 572, 575, 593 ЦК України і те, що позивач не ставить вимоги про розірвання кредитного договору, а договір іпотеки направлений на його забезпечення є похідним від нього, тому вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів з їх квартири задоволенню не підлягають. Враховуючи викладене,

Outcome: partial