Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

В березні 2016 року позивачка [PERSON] звернулася до суду, через свого представника [PERSON], з зазначеним позовом до відповідача [PERSON] в обґрунтування якого вказала, що з серпня 1994 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем. 25.10.1996 року шлюб між ними було розірвано. Цього ж дня відповідач подарував їй за відповідним договором, земельну ділянку, площею 0,099 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована по вул. Федченка, 35 в м. Новий Буг Миколаївської області. Однак, при укладанні вказаної угоди, на стороні обдарованої, нотаріусом було невірно зазначено її попереднє шлюбне прізвище «Данильченко», що ставить під сумнів набуття нею за цією угодою права власності на спірну земельну ділянку, тому просила встановити факт належності їй такого договору. Крім цього наголосила, що встановлення лише вказаного юридичного факту ще не дозволить їй вільно розпоряджатися подарованим майном, оскільки в період чинності необхідних норм земельного законодавства вона не встигла зареєструвати набуте право на земельну ділянку, тобто отримати відповідний державний акт на землю, а наразі за наявності іншої процедури реєстрації нерухомого майна зробити це вже не можливо, тому просила ухвалити судове рішення ще й про визнання права власності на вищевказану земельну ділянку. У судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася, надала письмову заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримала і просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення йому судової повістки. Заяв про розгляд справи за його відсутності не направляв, про причини неявки суду не повідомив. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Оскільки в судове засідання сторони не зявились, суд відповідно до ч.2 ст.197 КПК України проводить слухання справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого технічного засобу. Вичивши доводи позовної заяви, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 20.08.1994 року по 25.10.1996 року (а.с. 14-15). Відповідно до договору дарування, укладеного між дарувальником [PERSON] та обдарованою [PERSON], що посвідчений державним нотаріусом Новобузької державної нотаріальної контори Миколаївської області 25.10.1996 року за р./№ 1-1235, [PERSON] набула право власності на земельну ділянку, площею 0,099 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована по вул. Федченка, 35 в м. Новий Буг Миколаївської області. За рішенням виконкому Новобузької міської ради, змінено нумерацію будинку [PERSON] з № 35 на № 19 (а.с. 17-18). Водночас, як свідчать свідоцтва про укладення позивачкою шлюбу та його розірвання з відповідачем [PERSON] (а.с.14-15), шлюбне прізвище позивачки у вказаних документах значиться саме як «Данільченко», а не «Данильченко», як вже вказано у вищезазначеному договорі. Усунути таку розбіжність у позасудовому порядку шляхом укладення відповідних змін у цю угоду, позивачка вичерпала, оскільки відповідач ігнорує її письмові звернення укласти нотаріальну угоду про внесення таких змін (а.с.19-20). За таких обставин, сукупність досліджених письмових доказів вказує на достатність підстав для встановлення факту належності позивачці [PERSON], яка повернула собі дошлюбне (дівоче) прізвище при реєстрації розірвання шлюбу з відповідачем (а.с. 15), належності правовстановлюючого документу згаданого вище договору дарування. При перевірці законності набуття позивачкою права власності на вищезазначене нерухоме майно суд виходить з наступного. Згідно зі\~ст. 243 ЦК України\~(в редакції 1963 року, що був чинний на час виникнення спірних правовідносин) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передання майна обдаровуваному. Відповідно до ст. ст.\~244,\~227 ЦК України\~(в редакції 1963 року) договір дарування нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідченим та підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів. За змістом ч. 1 ст. 22 та ч. 1 ст. 23 ЗК України (в редакції 1990 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Таким документом є державний акт, який видається і реєструється сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Зазначені застереження були визначені також і у п. 6 договору дарування. Проте, з набранням чинності 01.01.2013 року окремих положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» припинено видачу державних актів про право власності на землю. Передбачено новий порядок реєстрації земельних ділянок, який визначений Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Подібні письмові розяснення були також надані позивачці Новобузьким районним управлінням юстиції (а.с. 22-24). Відтак, не отримавши до 01.01.2013 року державного акту про право власності на спірну земельну ділянку, отримати відповідний документ наразі, або ж зареєструвати у відповідності до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на земельну ділянку на підставі вищезгаданого договору дарування земельної ділянки, позивачка можливості не має. Тому, фактично, відповідно до державного акту на право приватної власності на землю від 26.09.1996 року, зареєстроване право власності на спірну земельну ділянку продовжує значиться за відповідачем [PERSON] (а.с. 16). Згідно вимог п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» проведення державної реєстрації нерухомого майна можливе також за рішенням суду, що набрало законної сили, щодо права власності на таке майно. Статтею 392 ЦК України наголошено, що власник\~\~майна\~\~може предявити\~\~позов про визнання\~\~його\~\~права\~\~власності, якщо це право оспорюється\~\~або не\~\~визнається\~\~іншою особою, а також в разі втрати ним документа, який засвідчує його. Зважаючи на те, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за нею права власності на спірну земельну ділянку ґрунтуються на законі, а тому і вони підлягають задоволенню в повному обсязі. Вимоги щодо відшкодування судових витрат, понесених позивачкою на оплату судового збору, остання не заявляла, а тому суд не вирішує питання про їх розподіл між сторонами.

Outcome: approved