Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-18 00:00:00

В березні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] в якому просила усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення [PERSON], [PERSON] з житлового будинку №44 по вулиці Євлашівська в місті Ніжині Чернігівської області. Вимоги заявленого позову [PERSON] обгрунтовувала тим, що вона є власником вказаного будинку, що підтверджується протоколом № 25-036/12-1 проведення прилюдних торгів (предмет іпотеки) від 29.06.2012 року, актом державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 09.07.2012 року та свідоцтвом, посвідченим приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу [PERSON] 23.07.2012 року і зареєстрованим в реєстрі за №1112. Позивач зазначала, що своє право власності на вказаний будинок вона зареєструвала у встановленому законом порядку, проте, відповідач [PERSON], колишній власник зазначеного будинку на підставі договору дарування та відповідач [PERSON] не звільняють спірне житло, продовжують в ньому проживати. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09.10.2013 року задоволено позовні вимоги [PERSON] до відповідачів про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, при цьому [PERSON] і [PERSON] виселено з житлового будинку №44 по вул. Євлашівська в м.Ніжині Чернігівської області. Позивач вказує, що 15.10.2015 року вона отримала виконавчий лист відповідно до вказаного рішення суду та надала його до ВДВС Ніжинського міськрайонного управління юстиції, проте 14.12.2015року начальником ВДВС Ніжинського міськрайонного управління юстиції було винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження у звязку з тим, що пропущено строк предявлення виконавчого документа до виконання. Позивач зазначає, що ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18.01.2016 року їй було відмовлено у поновленні пропущеного строку для предявлення виконавчого документа, виданого 15.10.2015 року. Вказані обставини, як зазначає позивач, і стали підставою для її звернення із зазначеним позовом, оскільки відповідачі продовжують проживати у спірному будинку. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15.07.2016 року вимоги позову [PERSON] задоволено. Судом усунуто перешкоди у користуванні власністю [PERSON] шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] із житлового будинку №44 по вулиці Євлашівська в місті Ніжині Чернігівської області. Стягнуто з [PERSON] та [PERSON] по 275 грн. 60 коп. з кожного на користь [PERSON] в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору. В апеляційній скарзі [PERSON] просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги зазначають, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушення норм процесуального та матеріального права. Виходячи з положень статті 109 ЖК УРСР, [PERSON] вказує, що за змістом вказаної норми права, особам, яких виселяють із житлового будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положеннями статті 109 ЖК УРСР, жиле приміщення, що надається особі, повинно бути зазначено в рішенні суду. [PERSON] зазначає, що при виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. [PERSON] вказує, що з договору іпотеки, посвідченого нотаріусом 05.06.2008 року, вбачається, що житловий будинок №44 по вул.Євлашівська в м.Ніжині належав їй на підставі договору дарування. [PERSON] зазначає, що при вирішенні даного спору по суті суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги положення статей 39, 40 Закону Про іпотеку, статті 109 ЖК УРСР. Також [PERSON] не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності у неї іншого житла по вул.Енгельса, 10б в м.Бровари Київської області. При цьому [PERSON] зазначає, що як вбачається з договору іпотеки від 05.06.2008 року, будинок за вказаною адресою має статус гуртожитку, тому не може вважатися постійним місцем проживання, крім того, вона не проживає за вказаною адресою з 2008 року. [PERSON] також вказує, що при вирішенні даного спору по суті суд першої інстанції безпідставно відступив від правових висновків Верховного Суду України у справі № 6-197цс16 від 22.06.2016 року, у справі №6-1033цс15 від 21.10.2015 року, у справі №6-1469цс15 від 16.12.2015 року, які є обовязковими при вирішенні спорів даної категорії. В запереченнях на апеляційну скаргу позивач [PERSON] просить відхилити апеляційну скаргу та залишити без змін рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15.07.2016 року. Також [PERSON] просить розглянути справу у її відсутності. В судове засідання апеляційного суду [PERSON], [PERSON], [PERSON], належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду даної справи, не зявились. Відповідно до приписів ч.2 статті 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд на підставі приписів п.4 ч.1 статті 309 ЦПК України приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15.07.2016 року. За даних обставин апеляційний суд вважає за необхідне ухвалити нове рішення по суті заявлених позовних вимог, яким відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення. Відповідно до п.6 ч.1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. В ході судового розгляду даної справи встановлено і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що відповідно до іпотечного договору від 05.06.2008 року (а.с.74-76), іпотекодавець [PERSON] передала в іпотеку іпотекодержателю - акціонерно - комерційному банку соціального розвитку Укрсоцбанкв якості забезпечення виконання нею зобовязань за договором кредиту №935/8-193 від 05.06.2008 року жилий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: Чернігівська область, м. Ніжин, вул.Євлашівська, 44 та належав [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору дарування жилого будинку, а також земельну ділянку за вказаною адресою, яка належить [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки. Таким чином, по справі встановлено, що спірний будинок, який був предметом іпотечного договору, не придбавався за рахунок коштів кредиту, [PERSON] була власником вказаного будинку та земельної ділянки на підставі договорів дарування. При здійсненні виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-685, виданого Ніжинським міськрайонним судом 07.07.2010 року, відповідно до акту державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 09.07.2012року (а.с.9), для задоволення грошових вимог ПАТ Укрсоцбанк в особі Київської міської філії ПАТ Укрсоцбанк в сумі 550029 грн. 20 коп. складено відповідний акт про реалізацію предмета іпотеки. Акт видано на підставі протоколу № 25-036/12-1 проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна ТОВ Укрспецторг Групп29.06.2012 року. З протоколу № 25-036/12-1 проведення прилюдних торгів від 29.06.2012 року (а.с.8) та акту державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 09.07.2012 року (а.с.9) вбачається, що переможець торгів [PERSON] купила житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами та земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: Чернігівська обл., м.Ніжин, вул. Євлашівська,44, який до цього належав [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору дарування житлового будинку, який посвідчений 31.05.2008 року приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №1671, право власності зареєстровано згідно [PERSON] про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19039919, виданого КП Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації Чернігівської обласної ради 02.06.2008 року, номер запису 2015 в книзі 7, реєстраційний номер обєкта 22735096. Згідно свідоцтва від 23.07.2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1112 (а.с.10), приватний нотаріус Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області [PERSON] відповідно до статей 54,62 Закону України Про виконавче провадження та на підставі акту державного виконавця на реалізацію предмета іпотеки, затвердженого 09.07.2012 року начальником ВДВС Ніжинського міськрайонного управління юстиції Чернігівської області, посвідчує, що [PERSON] належить на праві власності житловий будинок загальною площею 72,2 кв.м, житловою площею 41,0 кв.м та земельна ділянка площею 0,884 га, кадастровий номер 7410400000:03:008:0051, що знаходяться за адресою: м.Ніжин, вул. Євлашівська, №44, Чернігівської області. Задовольняючи вимоги заявленого позову про виселення [PERSON] та [PERSON] з житлового будинку по вул. Євлашівська, 44 в м. Ніжині, суд першої інстанції виходив з принципу непорушності права приватної власності. Як зазначено в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, суд відступив від правових висновків Верховного Суду України у справі №6-197цс16 від 22.06.2016 року, у справі №6-1033 цс15 від 21.10.2015 року, у справі №6-1469 цс15 від 16.12.2015 року, вказавши при цьому, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO], тобто, вона має на праві власності житло або забезпечена правом користування житлом. Заслуговують на увагу апеляційного суду доводи апеляційної скарги відносно того, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено судом з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, також є необґрунтованим та безпідставним відступ суду першої інстанції від правових позицій, викладених у висновках Верховного Суду України у справі №6-197цс16 від 22.06.2016 року, у справі №6-1033 цс15 від 21.10.2015 року, у справі №6-1469 цс15 від 16.12.2015 року. З врахуванням приписів статті 360-7 ЦПК України, яка регламентує обовязковість судових рішень Верховного Суду України, при вирішенні вказаного спору по суті апеляційний суд приймає до уваги правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах у справі за № 6-197цс 16 від 22.06.2016 року, у справі №6-1033 цс15 від 21.10.2015 року, у справі №6-1469 цс15 від 16.12.2015 року. За змістом частини другої статті 40 Закону Про іпотеку та частини третьої статті 109 ЖК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України Про іпотеку, так і норма статті 109 ЖК УРСР. В ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що спірний будинок, який був предметом іпотечного договору, не придбавався за рахунок коштів кредиту, [PERSON] була власником вказаного будинку та земельної ділянки на підставі договорів дарування. Таким чином, встановивши у справі, що позивач набула право власності на спірний будинок у звязку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, і з цих підстав просить виселити [PERSON] та колишнього власника будинку [PERSON], яка передала в іпотеку будинок, придбаний не за рахунок кредиту, а який було їй подаровано, суд першої інстанції прийшов до невірного по суті висновку про наявність передбачених законом підстав для виселення відповідачів із спірного житлового будинку без надання їм іншого постійного житла. В ході апеляційного розгляду даної справи також знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості висновку суду першої інстанції відносно того, що оскільки відповідно до акту державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 09.07.2012 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO], то вона має на праві власності житло або забезпечена правом користування житлом. При цьому суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що як вбачається з іпотечного договору від 05.06.2008 року, укладеного між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку Укрсоцбанк і [PERSON]В.(а.с.74-76), житлове приміщення за вказаною адресою є гуртожитком, і як стверджує [PERSON] в доводах апеляційної скарги, вона не проживає у вказаному гуртожитку з 2008 року. Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15.07.2016 року. За даних обставин апеляційний суд вважає за необхідне ухвалити нове рішення по суті заявлених позовних вимог, яким відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення. Відповідно до приписів статті 88 ЦПК України, яка регламентує розподіл судових витрат між сторонами, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] 606 грн. 32 коп. в рахунок відшкодування документально підтверджених понесених судових витрат по сплаті судового збору за апеляційний розгляд справи (а.с.71).

Outcome: dismissed