Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2015 року, посилаючись його необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апеляційний суд, вивчивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи,\~ вважає що оскаржуване рішення підлягає зміні, виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено, що між Банком та [PERSON] 02 червня 2015 був укладений договір банківського вкладу, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти у сумі 200 000,00 доларів США з процентною ставкою 10,5% річних. Даний договір був укладений строком на 3 місяці та у разі відсутності заяви про відсутність наміру подовження строку їх дії строк подовжувався на той самий строк. З 30 вересня 2015 року до 04 листопада 2015 року [PERSON] вісім разів звертався на адресу ПАТ КБ «Приватбанк» з письмовими заявами про розірвання договору банківського вкладу від 02 червня 2015 року та виплату суми банківського вкладу у розмірі 200 000,00 доларів США, внаслідок яких частина коштів у сумі 80 415,00 доларів США була виплачена на картку позивача, а щодо решти коштів\~ - 85 060,00 доларів США позивачу було повідомлено, що отримати їх він може частинами відповідно до обмежень, встановлених НБУ. Частиною 2 ст. 1060 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобовязаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог позивача, оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» не виконало умови договору та не здійснило повне повернення належних [PERSON] грошових коштів, що знаходяться на рахунку у відповідача, тому порушене право позивача підлягає захисту. Разом з тим, апеляційний суд не може погодитись з висновком про те, що кошти мають бути видані позивачу одноразовою операцією, оскільки ця вимога є зайвою з огляду на те, що сума банківського вкладу вже стягнута. Доводи Банку в скарзі щодо обовязковості застосування постанови Правління Національного банку України від 09 вересня 2015 року № 581 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» є безпідставними, оскільки зазначена і подібні цій наступні відповідні постанови цього банку є розпорядчими актами, які адресовані обмеженій кількості осіб і таке регулювання здійснюється в межах адміністративно-правових відносин Національного банку України з банками, які охоплюються його наглядовою діяльністю. Ці постанови банку не встановлюють нових прав або обовязків для громадян, не можуть зачіпати їх права, свободи та інтереси.\~\~\~\~ Крім того, ст. 629 ЦК України передбачає, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Отже, за змістом наведених норм права зобовязання банку полягає у виплаті володільцеві грошових коштів на умовах та в порядку, встановлених договором. Разом з тим, нормативно-правові акти Національного банку України не є актами цивільного законодавства України у розумінні ст. 4 ЦК України, оскільки є нормативно-правовими актами органу державного управління. Відносини банку та володільця рахунку передбачені гл. 71-72 ЦК України, обовязок банку з повернення коштів урегульовано ст.ст. 1068, 1073-1074 ЦК України та умовами відповідного договору. Відповідно до положень ст. 1068 ЦК України банк зобовязаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобовязаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Клієнт зобовязаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором. Згідно ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунку банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Статтею 1074 ЦК України визначено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом. Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що розглядаючи дану справу, суд першої інстанції у повному обсязі зясував обставини справи, дав належну оцінку доказам у їх сукупності, та дійшов обґрунтованого висновку про\~ те, що відмова банку у поверненні належного [PERSON] банківського вкладу суперечить вимогам чинного законодавства. Однак оскаржуване рішення в частині задоволення вимоги позивача про зобовязання видати суму одноразовою операцією підлягає зміні із залишенням без задоволення цієї вимоги та виключенням такої вказівки із резолютивної частини рішення.

Outcome: partial