Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 22 квітня 2008 року ПАТ КБ «Приватбанк» уклало з нею договір, яким надало кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 11000 грн. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява на отримання кредиту разом із запропонованими ПАТ КБ «Приватбанк» Тарифами банку і Умовами та правилами надання банківських послуг складають між нею та банком кредитний договір. Позивач стверджує, що [PERSON] станом на 16 липня 2019 року має заборгованість за тілом кредиту у розмірі 15669 грн. 86 коп., за простроченим тілом кредиту в сумі 9012 грн. 19 коп., у зв`язку з чим їй було нараховано 11594 грн. 53 коп. пені за прострочене зобов`язання, 669 грн. 10 коп. пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., 250 грн. штрафу (фіксована частина) та 1847 грн. 28 коп. штрафу (процентна складова). АТ КБ «Приватбанк», як правонаступник ПАТ КБ «Приватбанк», звернулось до суду з позовом про стягнення з неї цих коштів. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов повністю та пояснив, що\~ на даний час відповідач не сплачує кошти за кредитними зобов`язаннями. Розмір заборгованості за тілом кредиту відрізняється від тіла кредиту, що був наданий відповідачу під час укладання договору, оскільки в подальшому банк самостійно збільшив ліміт кредитування. Заборгованість за простроченим тілом кредиту включає в себе щомісячні платежі, які повинна була вносити відповідач, в тому числі і суму нарахованих відсотків. Відповідач в судове засідання не з`явилась з невідомих суду причин, хоча про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає можливим розглянути справу, в порядку, передбаченому гл. 11 ЦПК України, у відсутність відповідача, який згідно ст. 128 ЦПК України повідомлений про день та час розгляду справи належним чином і позов задовольнити частково, виходячи з наступного. Згідно з п. 1.7 Статуту АТ КБ «Приватбанк» рішенням Єдиного акціонера Банку від 21 травня 2018 року № 519 було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк». Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» став правонаступником всіх прав та зобов`язань публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк». Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем. На підтвердження того, що між банком і [PERSON] було укладено договір про надання кредиту, позивачем приєднано до матеріалів справи заяву від 22 квітня 2008 року, яка відповідно до її змісту разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг а також Тарифами складає між банком та позичальником договір про надання банківських послуг. Зі змісту заяви вбачається, що відповідач заповнила анкету-заяву\~ із зазначенням даних про її особу, дати народження, місця проживання, контактної інформації, відомостей щодо працевлаштування, а також виявила бажання отримати платіжну картку «Кредитка «Універсальна, 30 днів пільгового періоду». Крім того, [PERSON] у разі порушення термінів платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 120 днів\~ зобов`язалась сплатити штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову. Будь-якої іншої інформації ця заява не містить. У ній відсутні відомості щодо розміру відсотків за користування кредитом, а також порядку нарахування пені та комісій. Витяг з тарифів банку і Умови та правила надання банківських послуг повинні містити підпис позичальника та саме з цього моменту такі умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Однак, вони є універсальними та не містять підпису позичальника. Аналогічна позиція висловлена в правових висновках, що викладені в ухвалах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (№6-16цс15), від 22 березня 2017 року (6-2320цс16) та постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року (№ 61-787св18). Частиною 1 статті 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності з ч. 1 ст. 79, ч.1 ст. 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). У частинах першій та третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 3 липня 2019 року по справі № 342/180/17-ц зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] позивач дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживача» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 5 наведеної статті докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. У відповідності з ч. 7 наведеної статті суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи і згідно з ч. 2 ст. 13 ЦПК України це не є обов`язком суду. У відповідності із наданим суду розрахунком позивач станом на 16 липня 2019 року нарахував [PERSON] 15669 грн. 86 коп. заборгованості за тілом кредиту, за простроченим тілом кредиту в сумі 9012 грн. 19 коп., 11594 грн. 53 коп. пені за прострочене зобов`язання, 669 грн. 10 коп. пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., 250 грн. штрафу (фіксована частина) та 1847 грн. 28 коп. штрафу (процентна складова). АТ КБ «ПриватБанк», пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути складові повної вартості кредиту, зокрема заборгованість за відсотками, яка за поясненнями представника позивача включено до складу заборгованості за простроченим тілом кредиту, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Суд зазначає, що надані банком Витяг з Тарифів та Умов достовірно не підтверджують обставини про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та пені за несвоєчасне погашення кредиту. За доводами позивача, які ґрунтуються на положеннях Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, платіж за умовами договору включає плату за користування кредитом, передбаченому тарифами і частину заборгованості по кредиту. При цьому простроченим кредитом є кредитні кошти, які були надані клієнту та не були повернуті у строк, передбачений договором (п.1.1.1.88 долучених банком до позову Умов). При цьому за змістом ч. 1 ст. 1054 ЦК України до обов`язків позичальника за кредитним договором входить повернення одержаних коштів та сплата платежів, встановлених як винагорода кредитора за надання цих коштів, зокрема, відсотків за користування кредитом. З системного аналізу цих норм Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку та ч. 1 ст. 1054 ЦК України слідує, що за своєю правовою природою прострочене тіло кредиту, на яке вказує позивач у своїй позовній заяві, є завуальованими відсотками за користування кредитними коштами, адже за твердженнями представника позивача до нього входить також і плата за користування кредитом, а не надані позичальнику в користування кошти. Тому за відсутності визначеного договором порядку нарахування відсотків за користування кредитом позовні вимоги банку про стягнення простроченого тіла кредиту (до якого включено відсотки за користування кредитним коштами) є необґрунтованими. Оскільки позивачем не доведено умов, на яких надавався кредит, суд вважає за можливе стягнути заборгованість лише за тілом кредиту, тобто кошти, які були фактично передані відповідачу, та штраф у вигляді фіксованої суми та процентної складової. Суд також враховує, що відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Згідно з статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Позивач по суті за одне і теж порушення строків платежів просить стягнути з відповідача одночасно і штраф, і пеню. Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення порушує закріплені у статті 61 Конституції України положення щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути сплачений судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог. На підставі наведеного,

Outcome: approved