Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-30 00:00:00

В березні 2015 року [PERSON] звернувся до Галицького районного суду міста Львова із позовом до Публічного акціонерного товариства «Дочірній Банк Сбербанку Росії» про визнання боргу і повернення банківського вкладу, виплату відсотків, інфляційних, трьох відсотків річних та сплати неустойки. Позовні вимоги мотивовані тим, що на момент існування СРСР, 07.11.1977 року дід позивача [PERSON] а у 1989 році батько позивача [PERSON] в Державних Трудових Ощадних касах відкрили особові рахунки на загальну суму 23604,94 радянських карбованців станом на 01.01.1992 року. Оскільки позивач є спадкоємцем [PERSON] та [PERSON], а Державні трудові ощадні каси СРСР були реорганізовані у Сбербанк РФ, який заснував ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії», у позивача виникло право вимоги до відповідача про стягнення вказаної суми банківського вкладу. Оскільки, в Ощадбанку СРСР зберігалось 23604,94 радянських карбованців, а курс долара США станом на 1991 рік, становив 0,67 коп. за 1 долар США, то сума вкладу у доларовому еквіваленті становить 35231,25 доларів США. Посилаючись на викладене позивач просив суд визнати за відповідачем заборгованість перед позивачем з боку Державного банку СРСР щодо неповернутого грошового вкладу у в сумі 10000 радянських карбованців та повернути йому банківський вклад і сумі 23604,94 радянських карбованців, що за курсом долара США станом на 1991 рік становить 35231,25 доларів США. Окрім того, позивач просив суд стягнути з відповідача три проценти річних в сумі 39106,68 доларів США, інфляційні втрати та пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен рік. 07.04.2015 року справа за даним позовом надійшла за підсудністю до Шевченківського районного суду міста Києва та 10.04.2015 року була передана судді Рибаку М.А. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив позов повністю задовольнити з викладених у ньому підстав. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав, викладених в запереченнях на позовну заяву та зазначав, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки, питання щодо повернення грошових заощаджень, поміщених в період до 02 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР чітко врегульоване чинним законодавством, а відповідач не зобов'язаний відшкодовувати кошти за даним позовом. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення сторін та їх представників, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Жодних договірних відносин щодо розміщення вкладу між позивачем або його спадкодавцями та відповідачем встановлено не було. Як вбачається із змісту позовної заяви, спадкодавці позивача розмістили вклади в установах Ощадного банку СРСР до 1991 року, а Публічне акціонерне товариство «Дочірній Банк Сбербанку Росії» є правонаступником всіх прав та обов'язків Закритого акціонерного товариства «Комерційний банк «НРБ-Україна», яке створене відповідно до рішення установчих зборів цього банку та зареєстроване Національним банком України 15 червня 2001 року під реєстраційним номером 277. Таким чином, твердження позивача про те, що відповідач несе зобов'язання по сплаті заборгованості по вкладу як правонаступник Ощадного банку СРСР не відповідає дійсним обставинам справи та є необґрунтованим. Питання щодо зобов'язання держави перед громадянами України, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження, поміщені в період до 02 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР регулюються Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України». Статтею 2 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» передбачено, що держава зобов'язується забезпечити збереження та відновлення реальної вартості заощаджень громадян і гарантує їх компенсацію у встановленому порядку. У відповідності до ч. 1 та 3 Закону компенсація громадянам України втрат від знецінення грошових заощаджень проводиться в грошовій формі за рахунок Державного бюджету України, починаючи з 1997 року та інших формах відповідно до діючого законодавства. Кошти для компенсації заощаджень громадян визначаються в Державному бюджеті України окремо статтею. Відповідно до 6 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», порядок проведення компенсаційних витрат, в тому числі перерахування коштів з Державного бюджету України установам Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху визначається Кабінетом Міністрів України. Виплата громадянам України компенсації втрат від знецінення грошових заощаджень, вкладених до 02 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР тощо, здійснюється Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» у відповідності до Постанов Кабінету міністрів України. Вказана обставина позивачу була відома, що підтверджується наданим листом (лист №217/7/54-2 від 16.12.2013 року) позивачем до матеріалів справи (а.с. 5). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). За змістом ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Застосування позивачем приписів ст. 625 ЦК України, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом не знайшло свого підтвердження наданими доказами, оскільки, жодних договірних зобов'язань між позивачем та відповідачем не встановлено. За таких обставин, суд приходить до висновку що позов [PERSON] до ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» про визнання боргу і повернення банківського вкладу, виплату відсотків, інфляційних, трьох відсотків річних та сплати неустойки є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки не підтверджуються жодним доказом. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed