Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-24 00:00:00

АТ «Комерційний банк «Приватбанк» звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідачів, як з спадкоємців боржника, заборгованості у розмірі 9404 грн. 51 коп. та судових витрат. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до укладеного договору № LV04F965080632 від 29 ТРАВНЯ 2013 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 8199 грн. 04 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 28 травня 2016 року. Відповідно до укладеного договору від 05 січня 2009 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 3200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. [INFO] позичальник [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 19 жовтня 2016 року. Зазначив, що, оскільки відповідачі постійно проживали разом з позичальником, вони на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняли спадщину. З огляду на вказане, просить суд позов задовольнити та стягнути з відповідачів на свою користь заборгованість [PERSON] у розмірі 9404 грн. 51 коп., оскільки вони є його спадкоємцями. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 13 грудня 2018 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачу встановлено п'ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. 04 січня 2018 року відповідачем [PERSON] було подано до суду відзив на позовну заяву, в якому вона вказала, що з позовними вимогами не погоджується, вважає їх безпідставними та необґрунтованими. Мотивує свою позицію тим, що [PERSON] є її рідним братом. На момент його смерті він не мав жодного нерухомого або рухомого майна, що могло бути предметом для спадкування. Зазначає, що вона та відповідач [PERSON] не зверталися з заявою про прийняття спадщини. Посилається на ст. 1282 ЦК України, відповідно до якої спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Повідомляє, що жодного майна у спадщину відповідачами не отримано, тому вони не несуть відповідальності по кредитному зобов'язанню померлого. Відповідно до вказаного, просить суд у позові відмовити за безпідставністю позовних вимог (а.с. 59-62). 07 лютого 2019 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій той вказує, що при генерації позовної заяви було допущено помилку, у зв'язку з чим надає заяву позичальника від 05 січня 2009 року на ім'я [PERSON]. Окрім цього зазначає, що відповідачі постійно проживали зі спадкоємцем, що підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідачів, а тому фактично прийняли спадщину. Додатково наголошує, що 23 червня 2017 року ним було отримано відповідь Другої Львівської державної нотаріальної контори, у якій зазначено, що спадкоємці померлого [PERSON] із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не зверталися, а спадкова справа була заведена на підставі претензії позивача. Оскільки вказана заява не була відкликана, відповідачі вступили у право успадкування. З метою виявлення майна, що належало позичальнику, просить суд задовольнити клопотання про витребування доказів. Разом з відповіддю на відзив від позивача до суду надійшло клопотання про витребування доказів, у якому той просить суд витребувати інформацію щодо спадкового майна померлого. В обґрунтування клопотання зазначає, що він не має законної можливості отримати інформацію щодо спадкового майна у нотаріуса, оскільки не входить до переліку осіб, яка мають право на отримання довідки про вчинення нотаріальних дій. Також зазначає, що не може отримати інформацію з Державного реєстру прав на нерухоме майно, оскільки дана операція є оплатною, а у випадку, якщо у [PERSON] майно відсутнє, сплачені кошти не будуть повернуті, а інформація на запит суду, як зазначає позивач, надається безкоштовно. Додає, що не має можливості отримати інформацію про рахунки позичальника у інших банках, оскільки така інформація є банківською таємницею. З огляду на зазначене просить суд задовольнити клопотання та витребувати зазначену у ньому інформацію. Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Відповідно до ч.2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Позивачем у своєму клопотанні про витребування доказів не наводиться обґрунтування причин неможливості його подання у встановлений законом строк. А тому суд приходить до висновку про те, що таке клопотання слід залишити без задоволення. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд виходив з наступного. Заявою Позичальника № LV04F965080632 від 29 травня 2013 року встановлено, що [PERSON] звернувся в банк з ціллю отримати строковий кредит у розмірі 8199 грн. 05 коп. строком на 36 місяців, а саме з 29 травня 2013 року до 28 травня 2016 року під 0.12 % річних. Пунктом 15 вказаної заяви позичальник надав свою згоду про те, що ця заява разом з запропонованими ПАТ «КБ «Приватбанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та банком кредитно-заставний договір (а.с. 11). Розрахунком заборгованості за договором № LV04F965080632 від 29 травня 2013 стверджується, що заборгованість [PERSON] перед ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» станом на 03 січня 2018 року становить 5418 грн. 01 коп. (а.с. 5-6). Розрахунком заборгованості за договором № б/н від 05 січня 2009 року стверджується, що заборгованість [PERSON] перед ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» станом на 28 лютого 2018 року становить 3986 грн. 51 коп. (а.с.7-9). Проте позивачем не було надано суду доказів укладення між ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] договору № б/н від 05 січня 2009 року, а тому суд не приймає до уваги зазначений розрахунок заборгованості. [INFO] позичальник [PERSON] помер, що стверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 19 жовтня 2016 року (а.с. 32). Позивачем 08 червня 2017 року була направлена претензія кредитора до Другої Львівської державної нотаріальної контори (а.с. а.с. 33-34, 35). 23 червня 2017 року позивачем було отримано відповідь, що із заявою про прийняття спадщини чи відмову від прийняття спадщини після смерті [PERSON] спадкоємці не зверталися. Спадкоємцями, які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини є [PERSON] та [PERSON]. 29 листопада 2017 року позивачем скеровано претензію спадкоємцям про повернення заборгованості померлого [PERSON], але ніяких дій не було виконано (а.с. а.с. 37, 38-40). Копією спадкової справи № 198/2017 до майна померлого [INFO] [PERSON] підтверджується, що відповідачі не зверталися із заявами про прийняття спадщини, спадщину не приймали, свідоцтво про право на спадщину видано не було. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (ст.1218, 1231 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України). Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у ч. 3, 4 ст. 1268 та у ст. 1269 ЦК України. Так, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»). Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст. 1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Крім цього, згідно зі ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу, суд, за позовом кредитора, накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. Системне тлумачення ст. 16 та ч. 2 ст. 1282 ЦК України дозволяє зробити висновок, що: по-перше, норма ч. 2 ст. 1282 ЦК України є спеціальною у площині захисту прав кредиторів спадкодавця у межах спадкових правовідносин, в якій передбачено належний спосіб захисту прав кредиторів спадкодавця; по-друге, до відносин між кредитором і спадкоємцями позичальника не повинні застосовуватися норми закону, які врегульовують загальні наслідки невиконання стороною договірних зобов'язань, зокрема примусове виконання обов'язку в натурі (пред'явлення в судовому порядку вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором). Аналіз ч. 2 ст. 1282 ЦК України свідчить, що задоволення вимоги кредитора до спадкоємців позичальника шляхом одноразового платежу, тобто шляхом сплати грошових коштів, можливе лише в позасудовому порядку. Судовий спосіб захисту порушеного права кредитора, у разі відмови спадкоємців від одноразового платежу, полягає у пред'явленні до спадкоємців позову про накладення стягнення на майно. Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін. Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так, позивачем не було надано суду належних доказів, що після смерті спадкодавця [PERSON] його спадкоємці [PERSON] та [PERSON] отримала у натурі певне спадкове майно. Окрім цього відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки позивачем не було доведено суду передачу спадкоємцям у натурі спадкового майна, тому за таких обставин, обраний позивачем спосіб захисту прав не відповідає вимогам ч. 2 ст. 1282 ЦК України, у зв'язку з чим позовні вимоги щодо стягнення заборгованості не можуть бути задоволені. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed