Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-03 00:00:00

В березні 2015 р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON], в якому просив суд: стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по відсоткам позики в розмірі 6000,0 дол. США, що за офіційним курсом НБУ становить 130620,0 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 26 червня 2012р. між сторонами було укладено договір позики, у вигляді письмової розписки, згідно якого відповідачем було отримано від позивача грошові кошти у сумі 10000,0 дол. США строком до 26 червня 2013р., зі сплатою 60,0 % річних, які відповідач зобов'язався повернути. За рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 квітня 2014р. з відповідача була стягнута сума заборгованості за договором позики в розмірі 10176,71 дол. США, проте відсотки відповідачем не сплачені, а тому позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав зазначених в позові, просив суд позов задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач, про час і місце судового розгляду оповіщався у встановленому законом порядку за місцем своєї реєстрації, у судові засідання не з'являвся, про поважність причин неявки суд не повідомляв та не просив розглядати справу у свою відсутність, свого представника до суду не направив, заперечення проти позову не подавались. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 26 червня 2012р. відповідачем було складено розписку наступного змісту: «Я, [PERSON] взял денежные средства в сумме 10.000 (десять тысяч) долларов США у [PERSON] сроком на двенадцать месяцев, т.е до 26.06.2013 года. Обязуюсь в указанный период вернуть 16.000 (шестнадцать тысяч) долларов США.». Звертаючись до суду з вказаним позовом сторона позивача наголошувала, що зазначена розписка є борговою, і відповідач отримував зазначені кошти в борг, при цьому суму коштів, а саме відсотки за договором позики в розмірі 6000,0 дол. США відповідач не повернув. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013р. по справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За змістом ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 квітня 2014р. по цивільний справі № 761/22459/13-ц (провадження № 2/761/499/2014) позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики - задоволено; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 10176,71 дол. США, що за офіційним курсом НБУ становить 81311,91 грн. У відповідності з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною відповідача не було надано суду належних і допустимих доказів, які б свідчили, що вищезазначена розписка від 26 червня 2012р. містить умови договору про проценти за укладеним між сторонами договором позики. Також не міг пояснити в судовому засіданні представник позивача, чому позивачем в односторонньому порядку було вирішено змінити договір позики, зазначивши, що 6000,0 дол. США є проценти за договором. При цьому, як встановлено судом, під час розгляду цивільної справи № 761/22459/13-ц (провадження № 2/761/499/2014) позивач визнавав в заяві про зменшення позову, що поверненню підлягає сума, яка була передана в борг у розмірі 10000,0 дол. США. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову, при цьому судом враховано положення ст. ст. 1046, 1048 ЦК України, а також те, що позивачем було надано відповідачу в борг грошові кошти в сумі 10000,0 дол. США.

Outcome: dismissed