Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

В березні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про припинення частки та визнання права власності на частку у житловому будинку. В позовній заяві зазначає, [INFO] року помер її батько [PERSON]. Після його смерті залишилося спадкове майно, а саме частка у земельному паї, 1/4 частки будівельних матеріалів з яких збудовано господарську будівлю з літньою кухнею, площею 119,2 квадратних метрів, які розташовані, на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] та 1/3 частки у житловому будинку на [ADDRESS]. Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 17.12.2014 року за позивачем було визнано право власності на 1/4 частки будівельних матеріалів та за [PERSON] 1/2 частки з яких побудовано господарську будівлю з літньою кухнею, площею 119,2 квадратних метрів. Інша 1/4 частка належала [PERSON], 1938 року народження, яка померла 24.09.2014 року, яка перейшла до неї у порядку спадкування. Після її смерті частку по заповіту успадкувала [PERSON]. На підставі договору купівлі-продажу позивачем було придбано у [PERSON] 1/2 частки будівельних матеріалів, внаслідок чого в даний час їй належить 3/4 частки будівельних матеріалів з яких розпочато будівництво житлового будинку та господарських споруд. Позивач має намір продовжити будівництво житлового будинку та господарських споруд, однак позбавлена можливості це реалізувати, оскільки їй на праві власності належить 3/4 частки у будівельних матеріалах. Вважає, що припинення 1/4 частки у будівельних матеріалах не завдасть відповідачу значної шкоди, оскільки її частка у будівельних матеріалах є незначною та не може бути виділена у натурі. Посилаючись на норми ст.365 ЦК України, просила постановити рішення, яким припинити 1/4 частки [PERSON] у будівельних матеріалах, з яких побудовано господарську будівлю з літньою кухнею, площею 119,2 квадратних метрів, які розташовані, на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] шляхом компенсації вартості частки, визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частку у будівельних матеріалах,з яких побудовано господарську будівлю з літньою кухнею, площею 119,2 квадратних метрів, які розташовані на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, подав суду висновок будівельно-технічного експертного дослідження про неможливість виділення 1/4 частки в натурі та квитанцію про внесення на депозитний рахунок коштів в рахунок компенсації частки у будівельних матеріалах та просив постановити рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Просив врахувати норми ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що кожен має на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, як і те що при розгляді інших справ відповідач аналогічно не з»являлась у судові засідання. Відповідач в судове засідання не з'явилася з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що стверджується телефонограмою, яка знаходиться в матеріалах справи, заяв про розгляд справи з її участю суду не подала. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, згідно вимог ст.ст.169, 224 ЦПК України, на підставі наявних доказів. Вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, дослідивши зібрані по справі докази суд приходить до висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити з таких підстав. Згідно ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 213 ЦПК України встановлено, що рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судвому засіданні. Питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення, передбачені ст..214 ЦПК України. Відповідно дост.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. За змістом цієї норми закону для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст.365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Саме до цього зводяться правові висновки, висловлені Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постановах від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11; 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, які згідно зі 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів, що зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України. Суд безспірно встановив, що рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 17.12.2014 року, яке набрало законної сили, за [PERSON] визнано право власності на 1/4 частки будівельних матеріалів та за [PERSON] 1/2 частки з яких побудовано господарську будівлю з літньою кухнею, площею 119,2 квадратних метрів за адресою [ADDRESS] (а.с.6-10). На підставі договору купівлі-продажу від 27 січня 2015 року [PERSON] придбала у [PERSON] 1/2 частки будівельних матеріалів, внаслідок чого їй в даний час на праві власності належить 3/4 частки будівельних матеріалів з яких розпочато будівництво житлового будинку та господарських споруд за адресою [ADDRESS] (а.с.51-52). Відповідно до висновку будівельно -технічного дослідження №4 від 25.05.2015 року дійсна вартість незавершеного будівництвом житлового будинку становить 67525 гривень та виділити в натурі 1/4 частки будівельних матеріалів, з яких побудовано господарську будівлю з літньою кухнею та гаражем на [ADDRESS] є технічно неможливо (а.с.42-50). Вказане свідчить про те, що є наявні дві підстави, передбачені ст.365 ЦК України для припинення права відповідача на належну їй частку у будівельних матеріалах спірній, зокрема, що частка відповідача є незначною і не може бути виділена в натурі та припинення частки не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Відповідно до ч.2 ст.365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Як убачається з матеріалів справи, представник позивача [PERSON] виконав цей обов'язок, вніс кошти в розмірі 16889 гривень на депозитний рахунок Територіального управління державної судової адміністрації України у Львівській області [NUMBER], банк отримувача ГУ ДКСУ у Львівській області, код отримувача 26306742, код банку отримувача 825014, що підтверджується квитанцією №NOWMU45479 від 26.05.2015 року (а.с.41). Відповідно до ч. 1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Аналогічне положення міститься в ст.10 ЦК України та ст.8 ЦПК України. Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції. Відповідно до ст..17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За правилами ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 8.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Враховуючи те, що відповідач, будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, у судове засідання не з'явилася, та в силу того, що судовий розгляд здійснюється упродовж розумного строку, суд вважає за можливе розглядати справу на підставі наявних у ній даних та доказів. На думку суду, захист прав позивачки в обраний нею спосіб не суперечить положенням ст.16 ЦК України, а матиме на меті ухвалення не тільки законного та обґрунтованого рішення, адже таке також буде правильним по суті і справедливим, що відповідає змісту ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950). В результаті ухвалення судом такого рішення буде дотримано розумний баланс між правами та обов'язками сторін у справі. Крім того, відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, такі складаються із судового збору в розмірі 243 гривні 60 копійок, які необхідно стягнути з відповідача.

Outcome: approved