Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

В березні 2015 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом, в якому просить скасувати наказ головного лікаря Хмельницької міської дитячої лікарні від 20.03.2015 року № 100-к про звільнення його з посади ургентного лікаря-хірурга стаціонару Хмельницької міської дитячої лікарні, а також поновити його на роботі на вказаній посаді. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали і просять задовольнити з мотивів, викладених в позовній заяві. Додатково пояснили, що звільнення позивача за появу на роботі в нетверезому стані було незаконним, оскільки належними доказами його не обґрунтовано, рішення прийнято адміністрацією підприємства поспішно, без перевірки фактичних обставин справи, тоді як насправді позивач в стані алкогольного спяніння не перебував. Стягнення заробітку за час вимушеного прогулу позивач не бажає і просить звернути увагу на те, що вимог про його стягнення не заявляє. В судовому засіданні представник відповідача пояснив, що при вирішенні позову покладається на думку суду, оскільки дійсно на даний час стало відомо, що рішення про звільнення прийнято поспішно і достатньо обґрунтованим не є, а відповідач не заперечує проти поновлення позивача на раніше займаній посаді. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних мотивів. Встановлено, що з 1.04.1997 року позивач працював на посаді ургентного лікаря хірурга стаціонару у Хмельницькій міській дитячій лікарні і наказом Хмельницької міської дитячої лікарні від 20.03.2015 року № 100-к був звільнений з займаної посади з 20.03.2015 року у звязку з появою в ніч з 14.02.2015 року на 15.02.2015 року на роботі у нетверезому стані за п. 7 ст. 40 КЗпП України за результатами службового розслідування. Разом з тим, з досліджених в ході судового розгляду справи доповідних/пояснювальних записок та заяв співробітників лікарні, взятих до уваги роботодавцем в ході встановлення факту появи в нетверезому стані, будь-кому з опитаних працівників не було відомо про його появу на роботі в стані алкогольного спяніння; будь-якого обстеження на стан спяніння проведено не було і відповідним висновком не зафіксовано. Таким чином, звільнення, оскільки його підстав не обґрунтовано належними доказами (вина позивача у вчиненні дисциплінарного проступку не доведена) не може вважатись законним, а позивач підлягає поновленню на роботі на раніше займаній ним посаді. В цій частині позов слід задовольнити. Натомість вимога про скасування наказу про звільнення задоволенню не підлягає, оскільки, як зазначено в правовій позиції Верховного Суду України в постанові від 21 травня 2014 року (справа № 6-33 цс 14), відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 та статті 240 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобовязаний поновити працівника на попередній роботі. За час від дати звільнення до дати розгляду справи судом позивач має право на стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із заробітної плати за грудень 2014 року 3379,13 грн. та за січень 2015 року 5531,99 грн. (в лютому 2015 року перебував на лікарняному). Проте позивач неодноразово наголошував в судовому засіданні, що зазначеним правом скористатися не бажає. Судові витрати у справі складаються із судового збору в сумі 243,60 грн. Від їх сплати позивач звільнений, тому їх слід стягнути з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial