Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

В березні 2016 року позивачка звернулася до суду з позовом з даною позовною заявою, в якій просила визнати заповіт [PERSON], посвідчений 07 липня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] - недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що 22 серпня 2015 року помер її батько - [PERSON], [INFO]. Позивачка є спадкоємцем першої черги спадкування, яка в установлений законодавством шестимісячний строк, звернулася до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] із відповідною заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Спадщина [PERSON] складається із нерухомого майна, а саме із частини квартири [ADDRESS]. У лютому 2016 року вона знову звернулася до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] із надією отримати свідоцтво про спадкування після смерті батька, але нотаріус в усному порядку відмовила їй у видачі свідоцтва, мотивувавши тим, що у реєстрі заповітів є заповіт [PERSON] від 07.07.2015 року, яким все належне на день його смерті майно він заповів [PERSON]. Цією новиною позивачка була шокована, так як вона є єдиною спадкоємницею першої черги спадкування після смерті [PERSON], батьки його померли, він не був одружений, так як шлюб із її (позивачки) мамою - [PERSON] був розірваний ще 12 квітня 1993 року, а в інший шлюб він не вступав та не мав інших дітей. Із повідомлення приватного нотаріуса [PERSON] позивачці стало відомо, що заповіт [PERSON] був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за місцем реєстрації заповідача - [PERSON], а саме у квартирі [ADDRESS]. Проте, у зазначеній квартирі її батько не проживав з 2000 року, і з цього періоду він не тільки не проживав, а навіть не навідувався до зазначеного помешкання та не здійснював ніяких дій щодо підтримання помешкання, в якому він зареєстрований, в належному санітарному та технічному стані весь цей час до дня його смерті. Спадкодавець проживав із співмешканкою у її помешканні, не спілкувався ані з дочкою, ні з онуками - дітьми позивачки. В звязку з хворобою (він страждав низкою захворювань - ампутація правої нижньої кінцівки, цукровий діабет, інсульт мозку), стан батька погіршувався, він був у пригніченому стані, був безвольним і байдужим до життя, під впливом медичних препаратів не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Таким чином, недодержання вимог про зазначення в заповіті місця його складання, яка є необхідною вимогою до заповітів, є підставою для визнання заповіту недійсним. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали свої позовні вимоги та просили задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалися на обставини, які викладені в уточненій позовній заяві. Відповідачка в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог позивачки та просила відмовити їй в повному обсязі. При цьому, вказала, що починаючи з 2005 року [PERSON], з яким вони перебували у фактичних шлюбних відносинах, тяжко захворів і фактично проживав з нею за адресою: м. Дніпро, туп. Полуничний, 44. Вона доглядала за ним на протязі всього періоду та дбала про нього. Стосовно того, що позивачка зазначила у своїй позовній заяві, що померлий зловживав спиртними напоями - не є дійсним. По-перше, до інсульту мозку він працював водієм та щоденно проходим медобстеження, а після інсульту та дізнавшись що у нього цукровий діабет - зловживати спиртними напоями не дозволяв стан здоровя. Цукровий діабет привів до того, що у 2013 році, йому була ампутована кінцівка. Весь цей час - вона знаходилась поруч, підтримувала його морально та матеріально. Його колишня дружина та діти - не цікавились його здоровям та не надавали ніякої допомоги. Те, що він був не в змозі ремонтувати та піддержувати у житловому стані майно (квартиру) говорить тільки про те, що усі їхні спільні гроші були потрібні їм для підтримки його здоровя та лікування. Покійний залишив їй заповіт, віднісся до неї з повагою, як до людини, яка більш ніж 13 років була поруч. Також, зазначила, що приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] діяв за законом. Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, раніше надав суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі. Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, причину своєї неявки суду не повідомила. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги позивачки та просила їх задовольнити. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, вислухавши свідків, суд вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню по наступним підставам. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У судовому засіданні встановлено, що 22 серпня 2015 року помер - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 652874, виданим 25.08.2015 року відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 6548 від 25.08.2015 року (а.с.57). Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, яке складається з квартири [ADDRESS]. Судом встановлено та не заперечувалося сторонами по справі, що [PERSON] є рідною дочкою [PERSON], померлого 22 серпня 2015 року. В свою чергу, ще за життя, а саме 07 липня 2015 року [PERSON] склав заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 898, в якому заповів все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, а також взагалі все, що буде йому належати на день смерті і на що він за законом матиме право - [PERSON] (а.с.55). Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Позивачка же вважає, що вказаний заповіт був складений та посвідчений з порушенням вимог чинного законодавства, у звязку з чим просила визнати його недійсним. Відповідачка навпаки вважала цей заповіт законним та таким, що складений і посвідчений нотаріусом без порушенням вимог чинного законодавства. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підтвердження обставин, казаних позивачкою та відповідачкою, в судовому засіданні були допитані свідки: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які серед іншого вказали, що [PERSON] та та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах, вона доглядала за ним, це була дуже добра, гарна родина, померлий не зловживав спиртними напоями. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно же з положеннями ч. 1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Так, позивачкою було заявлено позовні вимоги стосовно саме правильності оформлення та посвідчення спірного заповіту. Тому, судом не досліджуються обставини проживання відповідачки із спадкодавцем, а досліджуються обставини правильності оформлення та посвідчення спірного заповіту нотаріусом. Згідно з положеннями ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі із зазначеннями місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем . Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст. ст. 1251-1252 цього Кодексу. Згідно ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений, з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Заявляючи в суді вимоги про встановлення недійсності заповіту, позивачка фактично посилається на порушення вимог щодо форми та посвідчення заповіту, що відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України визнається підставою його нікчемності, наслідком чого є невиконання такого заповіту й виникнення в позивачки права спадкування за законом. Виходячи з аналізу змісту норм ст. 1257 ЦК України, нотаріальний порядок посвідчення угод -це система послідовних дій нотаріуса (інших осіб, зазначених у ст. ст. 1251-1252 ЦК України) урегульованих нормами Закону України «Про нотаріат», положеннями Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, направлених на захист прав та законних інтересів юридичних та фізичних осіб, з метою надання цим угодам юридичної вірогідності. Таким чином, нотаріальному посвідченню угоди (правочину) передують певні дії нотаріуса щодо складення угоди, перевірки правоздатності та дієздатності осіб, що її укладають, їхнього дійсного волевиявлення тощо. Згідно з ч. 1 ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Згідно п. 6.14 Правил нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 3253/5 від 22.12.2010 р., при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси застосовують посвідчувальні написи, видають свідоцтва за формами, установленими цими Правилами. Згідно п. 1.3 глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, у заповіті зазначаються місце і час складення заповіту, дата та місце народження заповідача. Згідно п. п. 2-3 глави 1 вказаного Порядку, нотаріальні дії вчиняються у приміщенні державної нотаріальної контори, у державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса. В окремих випадках, коли фізична особа не може з'явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваного правочину, такі нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями, але в межах нотаріального округу. Якщо нотаріальна дія вчинюється поза приміщенням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, приміщенням, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса, у посвідчувальному написі та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій зазначається місце вчинення нотаріальної дії (удома, у лікарні, за місцезнаходженням юридичної особи тощо) із зазначенням адреси, а також причин, з яких нотаріальна дія була вчинена поза вказаними приміщеннями. Запис про вчинення нотаріальної дії поза приміщенням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, приміщенням, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса, заноситься до Журналу (книги) обліку викликів нотаріуса за межі державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву чи робочого місця (контори) приватного нотаріуса згідно з додатком 14 до Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2010 року № 3253/5, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 23 грудня 2010 року за № 1318/18613 (із змінами).. Однак, як вбачається з копії заповіту, складеного заповідачем 07 липня 2015 року, в заповіті зазначено місцем його складання та посвідчення адреса: [ADDRESS]. Разом з тим, сам приватний нотаріус [PERSON], який посвідчив спірний заповіт, в своїх письмових поясненнях до суду вказав наступне: «06 липня 2015 року до нього в другій половині дня звернулася [PERSON], яку до нього прислав [PERSON] Переговоривши з [PERSON] по мобільному телефону, він з'ясував, що йому необхідно нотаріально оформити і засвідчити документи, проконсультувати щодо їх оформлення. Після розмови по телефону він виїхав до [PERSON], який знаходився за адресою: м Дніпро, тупик Полуничний, буд. 44. Переговоривши з ним наодинці, з'ясував, що необхідно оформити заяву про прийняття спадщини після померлого [PERSON], довіреність на представлення його інтересів і заповіт. На всі питання, що його цікавили [PERSON] відповів, що переконало його в адекватності його поведінки. 07 липня 2015 року, о 9 годині 15 хвилин, з друкованими на бланках заявою, довіреністю і заповітом виїхав до [PERSON] за адресою: м Дніпро, тупик Полуничний, буд. 44. [PERSON] пояснив йому, що за даною адресою він проживає у [PERSON], яка йому допомагає, тому що він інвалід і потребує догляду. У зв'язку з тим, що в паспорті [PERSON] вказана адреса проживання: м Дніпро, [ADDRESS] (з його слів це його власний будинок, в якому він постійно жив) він роз'яснив, що підписання документів буде за адресою його реєстрації, який вказаний в нотаріальних документах, тобто за адресою проживання і офіційної реєстрації. [PERSON] погодився з такими доводами і вони на автомобілі виїхали за адресою: [ADDRESS]. Прибувши за вказаною адресою (приватний будинок) довго стукали (ворота металеві з кодовим замком), однак ніхто не відкрив. На запитання чи можна відкрити кодовий замок [PERSON] відповів, що код замку він не знає, але ключ від квартири у нього. У зв'язку з тим, що в будинок потрапити не змогли, ним (нотаріусом) було прийнято рішення, щоб [PERSON] підписував нотаріально оформлені документи в автомобілі біля його будинки. Перебуваючи в автомобілі наодинці, він поговорив з [PERSON], роз'яснив йому суть і наслідки нотаріальних дій і переконався в тому, що він розуміє значення оформлюваних документів. Прочитавши особисто текст заповіту, довіреності та заяви [PERSON] власноруч підписав їх (крім того в заповіті написав про те, що заповіт прочитано і підписано), розписався в реєстрі нотаріальних дій та в журналі обліку виклику нотаріуса. У зв'язку з тим, що правою рукою писати не міг, [PERSON] писав і розписувався лівою рукою. Нотаріальні, дії відбувалися не в нотаріальній конторі в зв'язку з хворобою [PERSON]Г.». В судовому засіданні же нотаріус [PERSON] вказав таке: «[PERSON] прийшов до нього у контору з паспортом та вони обговорили, що треба зробити, і вказав, що хоче посвідчити заповіт. Пізніше, [PERSON] приїхав з водієм на машині та вказав, що хоче посвідчити заповіт за місцем свого проживання, звідки вони з вже заготовленими бланками виїхали за адресою проживання заповідача, але оскільки це не було місцем реєстрації заповідача, вони виїхали за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] вийшов з автомобілю до воріт будинку з кодовим замком, але відкрити він його не зміг, у звязку з чим, ним (нотаріусом) було вирішено підписати та посвідчити заповіт біля будинку, оскільки бланки з цією адресою вже були заготовлені, після чого вони сіли в автомобіль, з якого вийшов водій, та посвідчили в ньому заповіт». Таким чином, в порушення вимог ст. 1247 ЦК України, п. 11, 157 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України в заповіті [PERSON] та посвідчувальному написі на заповіті зазначено місце вчинення нотаріальної дії, яке не відповідає дійсності, оскільки сам нотаріус вказав, що заповіт був підписаний та посвідчений не в приміщенні квартири [ADDRESS], як то зазначено в спірному заповіті, а в автомобілі біля будинку. [PERSON] того, в заповіті вказаний час його складання 09 годин 15 хвилин, в той час, коли сам нотаріус вказав, що в цей час він тільки виїхав з нотаріальної контори, спочатку за адресою проживання спадкодавця про тупики Полуничному, а потім вони поїхали на [PERSON], тобто час вчинення нотаріальної дії, вказаний в заповіті, також не відповідає дійсності. Встановлені судом обставини свідчать про допущені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] порушення при посвідченні заповіту [PERSON] від 07.07.2015 року. Як розяснив п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із ч. 1 ст. 1257 ЦК України є нікчемним, тому на підставі ст. 215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору . Такий позов може предявлятися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину . У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Проте, судом не встановлено обставин для відступлення від висновків Верховного Суду України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. З урахуванням вищевказаного, оскільки заповіт від імені [PERSON], померлого 22 серпня 2015 року, від 07 липня 2015 року, складений з порушеннями вимог щодо його форми та посвідчення, він є нікчемним відповідно до правил ст. 1257 ЦК України. Сама позивачка просила визнати заповіт [PERSON], посвідчений 07 липня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] - недійсним, але підставами своїх позовних вимог вказала саме порушенням вимог щодо форми та посвідчення заповіту і як підставу для визнання його недійсним зазначила ст. 1257 ЦК України, тобто фактично визнання заповіту нікчемним. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги позивачки частково та визнати заповіт [PERSON], посвідчений 07 липня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] - нікчемним. [PERSON] того, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідачки на користь позивачки слідує стягнути судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial