Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-04 00:00:00

\~ В березні 2017 року позивач звернувся до Кіровського районного суду м.\~Дніпропетровська з позовними заявами, в обґрунтування яких посилався на те, що йому стало відмово, що нібито його дружиною [PERSON] було складено розписки від 19 серпня 2011 року про отримання від [PERSON] коштів в сумі 74\~000 доларів США та розписки від 01 січня 2013 року про отримання [PERSON] 130\~000 доларів США під 18 відсотків на рік. Зазначаючи, що вказані розписки та договір з додатковою угодою були укладені з порушенням діючого законодавства, оскільки йому не було відмово про їх укладення та не надавалась згода на такі дії його дружині [PERSON], позивач, посилаючись в обґрунтування правових підстав предявленого позову на норми ст.ст.65,73\~\~Сімейного кодексу України, просив визнати недійсними розписки від 19 серпня 2011 року та від 01 січня 2013 року. Ухвалою Кіровського районного суду м.\~Дніпропетровська від 24 травня 2017 року позовні заяви [PERSON] до [PERSON] за обома розписками обєднані в спільне провадження. В судовому засіданні представник позивача зазначив про підтримання позивачем заявлених позовних вимог та просив задовольнити останні в повному обсязі, вказуючи, що на цей час до позивача предявлені вимоги щодо стягнення коштів за розписками, у звязку з чим він має право вимагати визнання їх недійсними. Посилався на практику Верховного Суду України з цього приводу. Також представником позивача було заявлено клопотання про призначення почеркознавчої експертизи з метою підтвердження чи спростування факту складання спірних розписок [PERSON] Представники відповідача проти задоволення позову заперечували, вказували, що укладання договорів позики у вигляді розписок між [PERSON] та [PERSON] не порушують чинного законодавства. Вважають, що [PERSON] діяла за згоди свого чоловіка [PERSON] На підтвердження факту складання та підписання розписок саме [PERSON] подали висновок спеціаліста. Залучена в якості третьої особи без самостійних вимог [PERSON] в судове засідання не зявилась, про причини неявки не повідомила, повідомлялась про час і місце розгляду справи належним чином. За клопотанням представника позивача в якості третіх осіб без самостійних вимог були залучені [PERSON], [PERSON]. Вказані особи в судове засідання не зявились, про причини неявки не повідомили. Повідомлялись про час і місце розгляду справи належним чином. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивач [PERSON] та [PERSON] з 18 лютого 2000 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії І-КИ №\~082416, виданого відділом реєстрації актів громадянського виконкому Красногвардійської районної ради м. Дніпропетровська, актовий запис №\~46 (а.с. 10). \~\~\~\~\~\~ Позивачем заявлено вимоги про визнання недійсними договорі позики, оформлених розписками від 19 серпня 2011 року на суму 74\~000 доларів США (а.с. 9), та від 01 січня 2013 року на суму 130\~000 доларів США (а.с. 45) При вирішення позовних вимог про визнання вказаних вище договорів позики з додатковими угодами до них недійсними, суд виходить з наступного. Згідно ст.\~204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до змісту ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований не реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як зазначено в п.\~2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №\~9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Згідно ст.\~65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. \~\~\~\~\~\~ Як вбачається зі змісту вказаної вище статті та з урахуванням п.25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справа №\~5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», положення ст.65 Сімейного кодексу України регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Теж саме стосується і договору позики, який є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору позичальник набуває у власність грошові кошти та обов'язки щодо їх повернення, а позикодавець набуває за цим договором права. \~\~\~\~\~\~ З оспорюваних позивачем боргових розписок вбачається, що дружина позивача [PERSON] виступала у вказаних договорах в якості позичальника коштів, а не позикодавця. Таким чином, сам по собі факт можливого укладання договору позики не свідчить про розпорядження спільним майном подружжя. У разі предявлення до позивача у даній справі та його дружини позову про стягнення в солідарному порядку отриманих останньою в борг коштів, він не позбавлений права оспорювати в рамках відповідної справи заявлені до нього вимоги та доводити перед судом про відсутність визначених ч.4 ст.65 Сімейного кодексу України підстав для відповідальності за борговими зобовязаннями своєї дружини. Вказане відповідає правовим позиціям Верховного Суду України, на які посилався представник позивача. Оскільки на цей час не доведено порушення прав позивача, а також наявність передбачених цивільним та сімейним законодавством підстав для визнання недійсними договорів позики за розписками від 19 серпня 2011 року та від 01 січня 2013 року, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст.88 ЦПК України та враховуючи відмову в задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають і покладаються на позивача. \~\~\~\~\~\~На підставі викладеного,

Outcome: dismissed