Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-02 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що між Банком та [PERSON] було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 16.08.2016 року. Відповідно до цієї угоди відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 11597,67 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв`язку із порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач, станом на 17.09.2019 року має заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 25330,65 грн. Позивач просить стягнути вказану заборгованість та понесені судові витрати з відповідача. Заочним рішенням суду від 26.02.2020 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволені частково. Ухвалою суду від 21.12.2020 року заочне рішення суду від 26.02.2020 року скасовано та справа призначена до розгляду за правилами загального провадження. Ухвалою суду від 08.04.2021 року підготовче провадження закрито та справа призначена до розгляду по суті. У судове засідання АТ КБ «Приватбанк» не з`явився, разом з цим в матеріалах справи наявне клопотання про розгляд справи без участі позивача (а.с.41). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, від представника позивача - адвоката Гальки Н.О. через канцелярію суду надана заява, відповідно до якої просить розгляд справи здійснювати без участі позивача та представника (а.с.116). Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою у судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. В ч.2 ст.509 ЦК України зазначено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною 2 зазначеної статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст.626 ЦК України). В судовому засіданні встановлено, що 16.08.2016 року між ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» а.с.37-38) і [PERSON] укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил надання банківських послуг (а.с.7). Відповідно до п.п. 1.1.2 укладеної Генеральної угоди заборгованість за Договором 1 з дати підписання Генеральної угоди складає 12602,67 грн.. Відповідно до п.п. 1.1.3 Генеральної угоди, датою повного погашення заборгованості за Договором 1 є 31.08.2017 рік. Відповідно до п. 2.1. Генеральної угоди, Банк надає позичальнику строковий кредит в сумі 11597,67 грн. на строк 12 місяця з 16.08.2016 року по 31.08.2017 рік шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 11597,67 грн. в обмін на зобов`язання позичальника повернути кредит, сплатити відсотки в розмірі 1,083% в місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом. Також згідно п.1.3.3 Генеральної угоди за прострочення повернення кредиту позичальник сплачує штраф у розмірі 7434,06 грн. У пункті 1.8 генеральної угоди, Банк проінформував позичальника (відповідач по справі) щодо використання факсимільного відтворення підпису головою правління Банку, а також відтворення відбитка печатки банку технічними друкованими пристроями. Отже сторони узгодили умови кредитного договору у вигляді сплати відсотків за користування кредитом, а також сплати штрафу, що підтверджується підписом представника Банку та відповідача [PERSON] .. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно вимог ст.1048 ЦК України розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. На підставі ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України. Отже з відповідача крім суми заборгованості за кредитом у розмірі 7660,95 грн. підлягають сплаті відсотки. Разом з цим, вирішуючи питання щодо розміру відсотків, які підлягають стягненню з відповідача суд приходить до наступного висновку. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого АТ КБ «Приватбанк» станом на 17.09.2019 рік за договором б/н від 16.08.2016 року обліковується заборгованість у сумі 25553,65 грн., яка складається з наступного: 7660,95 грн. заборгованість за кредитом; 2836,31 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 9499,33 грн. заборгованість за пенею; 5334,06 грн. штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди (а.с.5). За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа №14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа №14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року (справа №202/4494/16-ц), які суд приймає до уваги відповідно до положень ст. 263 ЦПК України при розгляді даної цивільної справи. Генеральна угода між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] була укладена на строк 12 місяців починаючи з 16.08.2016 року по 31.08.2017 рік. Таким чином, строк виконання зобов`язання згідно з умовами укладеного між сторонами у цій справі кредитного договору закінчився 31.08.2017 року, відповідно після зазначеної дати Банк не мав правових підстав для нарахування процентів і неустойки (пені і штрафів) за кредитним договором. За таких обставин, вимоги Банку про стягнення заборгованості за процентами нарахованими після 31.08.2017 року, є необґрунтованими. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню заборгованість за відсотками за користування кредитом, яка утворилася станом на 31.08.2017 рік в розмірі 850 грн. відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості (а.с.5). Щодо стягнення штрафу у розмірі 5334,06 грн. суд вважає за необхідне відмовити з огляду на наступне. Так, відповідно до п.2.2 Генеральної угоди, за прострочення виконання зобов`язань за кредитом, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 7434,06 грн.. АТ КБ «Приватбанк» у позові просив стягнути з відповідача штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди у розмірі 5334,06 грн.. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 258 ЦК України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч. 5 ст.261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Так, відповідно до Генеральної угоди відповідачу надавався кредитом строком до 31.08.2017 року. Отже сторони обумовили строк дії кредитного договору, який закінчився 31.08.2017 року, а відтак початок перебігу строку позовної давності щодо пред`явлення позивачем вимоги про стягнення неустойки у вигляді штрафу починається з 01.09.2017 року та закінчується 01.09.2018 року. Позивач по справі звернувся до суду з позовом 27.11.2019 року, а отже пропустив строк позовної давності щодо пред`явлення вимоги про стягнення неустойки. Тому вимога про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 5334,06 грн. задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог про стягнення пені в сумі 9499,33 грн., суд виходить з наступного. В Генеральній угоді від 16.08.2016 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення розміру пені за порушення зобов`язання по поверненню кредиту. Так, відповідно до 2.8. Генеральної угоди при порушення позичальником зобов`язань по поверненню кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах і правилах за кожний день прострочення. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір пені і порядок її нарахування, посилається на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як на невід`ємну частину спірного договору. Проте, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомилась і погодилася з ними, підписуючи Генеральну угоду від 16.08.2016 року, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати пені. Крім того, у самому позові та додатках до нього відсутній розрахунок, з якого можна було б встановити порядок і підстави нарахування пені, зокрема: ставка пені, за який період і на яку суму простроченого зобов`язання вона нарахована, тощо. Враховуючи, що на підставі долучених позивачем до позовної заяви доказів суд не може встановити і перевірити розмір заборгованості за пенею за порушення зобов`язань по кредиту, вимога про стягнення пені є недоведеною належними, достовірними і достатніми доказами, отже вона не підлягає задоволенню. На підставі викладеного, позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» підлягають задоволенню в частині стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 7660,95 грн. та заборгованість по процентам за користування кредитом станом на 31.08.2017 рік у розмірі 850 грн.. Стороною відповідача доказів на спростування вказаної заборгованості не надано. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволених позовних вимог в сумі 645,44 грн.

Outcome: partial