Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-05 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивований тим, що 16 вересня 2005 року між Банком та [PERSON] був укладений договір, згідно з умовами якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 3090 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 48 % на рік за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Вказуючи, що у зв`язку з невиконанням відповідачем належним чином умов договору у неї станом на 03 грудня 2019 року виникла заборгованість в розмірі 12096.79 грн, Банк просив стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та судові витрати. У судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений (а.с. 68, 69), до позовної заяви додав клопотання, в якому вказав, що не заперечує проти заочного розгляду справи, та просив розглядати справу за його відсутності (а.с. 24). Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 70), про причини неявки суд не повідомляла, відзив на позов не подавала. Враховуючи, що в судове засідання учасники судового розгляду не з`явилися, то відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Ухвалою суду від 6 квітня 2020 року постановлено проводити заочний розгляд справи. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково з таких підстав. Судом встановлено, що 16 вересня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] укладено договір шляхом підписання заяви (а.с. 7), відповідно до якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 3090 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 48 % на рік за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 16 вересня 2005 року на виконання умов договору відповідачу було видано картку № [NUMBER] встановлено кредитний ліміт у розмірі 3090 грн. Термін дії картки встановлено до липня 2008 року (а.с. 40). Банк, надавши відповідачу кредит, свої зобов`язання за договором виконав. Отримання відповідачем кредитних коштів та користування ними підтверджується випискою по картковому рахунку № [NUMBER] (а.с. 41-50). З наданого Банком розрахунку видно, що заборгованість [PERSON] за кредитним договором від 16 вересня 2005 року станом на 3 грудня 2019 року становить 12096.79 грн і складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 918.62 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами - 10125.94 грн, штрафів: 500 грн - фіксована частина, 552.23 - процентна складова (а.с. 8-9). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором (частина перша статті 1056-1 ЦК України). Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Звертаючись до суду, Банк просив стягнути заборгованість за тілом кредиту, відсотками за користування кредитом та штрафи за несвоєчасну сплату кредиту. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом та штрафіву, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 16 вересня 2005 року, посилався на Умови і Правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою, відповідно до пункту 5.5.1 яких за несвоєчасне виконання боргових зобов`язань власник картки сплачує проценти за підвищеною процентною ставкою, розмір якої визначається Тарифами, а при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн + 5% від суми позову (пункт 8.6 Умови і Правила надання банківських послуг). У розглядуваному випадку умови договору приєднання розроблені позивачем по справі АТ КБ «ПриватБанк», тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, правила, а не інші, і споживач послуг Банку приєднується саме до тих умов і правил, з якими він ознайомлений. У матеріалах справи відсутні докази про те, з якими Правилами та Умовами ознайомилася і погодилася відповідач, підписуючи договір від 16 вересня 2005 року, а також, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядках нарахування. Крім того, вищевказані документи (Правила і Умови), на які покликається позивач, належним доказом бути не можуть, оскільки ці докази повністю залежать від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). У розглядуваному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Правила користування платіжними картками, Умови та Правила надання банківських послуг, такі документи не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Із наданого банком розрахунку видно, що заборгованість відповідача за відсотками за користування кредитними коштами (на поточну заборгованість) становить 0 грн, відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 10125.94 грн нараховані на прострочену заборгованість за процентною ставкою 96% річних. При цьому, у заяві від 16 вересня 2005 року сторони погодили розмір базової процентної ставки: 4% в місяць із розрахунку 360 днів у році, що становить 48% річних. Порядок, види і розмір сплати штрафів за несвоєчасне повернення кредиту сторони у вказаній заяві не обумовили. Також слід зазначити, що відповідно до розрахунку відсотки за користування кредитними коштами з розрахунку 48% річних позивачем нараховано по 31 серпня 2007 року у розмірі 1620.50 грн, за цей же період відповідачем сплачено відсотків на суму 1948.67 грн. Враховуючи вищевикладене, те, що відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 10125.94 грн, які просить стягнути позивач, нараховані на прострочену заборгованість за процентною ставкою 96% річних, яка в договорі не передбачена, як і розмір штрафів, то позовні вимоги в цій частині до задоволення не підлягають. Крім того, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18). Суд звертає увагу на те, що практично вся сума відсотків, які позивач просив стягнути (10125.94 грн), нарахована після закінчення строку дії укладеного між сторонами договору (термін дії картки відповідача закінчився у липні 2008 року), зокрема, за період з липня 2008 року по 3 грудня 2019 року розмір відсотків відповідно до розрахунку заборгованості зріс із 940.26 грн до 10125.94 грн, при чому, в лютому 2009 року - вдвічі, а з виписки по рахунку видно, що вищевказана сума сформована Банком також за рахунок автоматичного списання коштів. У позовній заяві і розрахунку позивач вказував, що заборгованість відповідача за тілом кредиту становить 918.62 грн. Виходячи з того, що відповідач фактично отримала та використовувала кошти, надані Банком на кредитну картку в межах кредитного ліміту, що й було предметом укладеного між сторонами договору, але не повернула їх, суд вважає, що вимоги Банку про стягнення з відповідача суми заборгованості за тілом кредиту, що нею фактично отримано і на час розгляду справи не повернуто, є підставними і підлягають до задоволення. У відповідності до вимог частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (7.59 %) підлягає стягненню судовий збір в розмірі 159.54 грн. (2102 грн * 7.59 % / 100% = 159.54 грн). На підставі викладеного, статей 526, 530, 610, 629, 634, 1048, 1054, 1056-1 ЦК України та

Outcome: partial