Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

В березні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про недійсним пункту кредитного договору, в якому просив визнати недійсним пункт 11.4 кредитного договору № 490050956 від 01 липня 2007 року, що укладений між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON]. Позовні вимоги вмотивовані тим, що 01 листопада 2007 року між сторонами укладено кредитний договір № 490050956, за умовами якого відповідач надав позивачеві споживчий кредит в сумі 16 039,60 доларів США строком до 01 листопада 2014 року з відсотковою ставкою в розмірі 13 % річних. Пунктом 11.4 Договору передбачено, що судовий захист по спорам, які можуть виникнути у сторін з приводу виконання даного договору повинен розглядати Постійно діючий Третейський суд при всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз». Позивач зазначає, що у даному пункті відповідачем навмисно не вказано адресу третейського суду, який знаходиться у м. Чернігові. Враховуючи, що кредитний договір № 490050956 є договором споживчого кредитування, що вказано у самому договорі, позивач вважає, що повноваження третейського суду на розгляд спорів між ним та відповідачем не розповсюджується. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та позов просив задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений судом належним чином, на адресу суду направив письмові заперечення, згідно яких просить відмовити у задоволенні позову з огляду на те, що укладення третейської угоди не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, повно та всебічно дослідивши письмові докази по справі та обставини справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено і це вбачається із матеріалів справи, що 01 листопада 2007 року між сторонами укладено кредитний договір № 490050956, за умовами якого відповідач надав позивачеві споживчий кредит в сумі 16 039,60 доларів США строком до 01 листопада 2014 року з відсотковою ставкою в розмірі 13 % річних. Даний договір є договором споживчого кредиту, як це зазначено у Додатку № 1 до основного Договору. У позовній заяві позивач посилається на положення п. 14 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про третейські суди», згідно якого третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком якого справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Зі спірного кредитного договору вбачається, що договір між сторонами підписаний повноваженими особами, він містить всі суттєві умови, передбачені законом для договорів, які мають істотне значення, а також які були узгодженні сторонами шляхом звернення позивача з пропозицією щодо укладання договору та погодження відповідачем на укладання такого договору. За ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахування вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Тобто саме укладення Кредитного договору №490050956 від 01 листопада 2007 року означає, що [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк» досягли згоди з усіх істотних умов Кредитного договору. В кредитному договорі № 490050956 від 01.11.2007року, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було передбачено, що сторони погодилися внести до Договору застереження, яке є третейською угодою в розумінні ст. 12 ЗУ «Про третейські суди» про те, що судовий захист законних прав та інтересів, які мають сторони в зв'язку з цим договором та розгляд і вирішення всіх невирішених сторонами шляхом переговорів спорів, які виникають або можуть виникнути між сторонами з питань виконання, зміни, розірвання ними цього договору відбувається у Постійнодіючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» у відповідності до його Регламенту. Підписання кредитного договору свідчить про намір сторін прийняти на себе права та обов'язки, зазначені у договорі. Одним із способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права та обов'язки від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних і господарських правовідносин є звернення до третейського суду. Тобто, укладення сторонами третейської угоди не є порушенням прав особи, оскільки угода про передання справи на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав. Разом з тим, відповідно до ст.16 ЦКУ захист прав особи здійснюється шляхом подання позову до суду. З цього випливає, що спорами щодо захисту прав споживачів є спори, у яких позивачем є споживач. З аналізу Закону України «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам», що встановив обмеження компетенції третейського суду, випливає, що законодавець розрізняє спори за участю споживачів від спорів щодо захисту прав споживачів. Аналогічної позиції дотримується ВССУ у постанові №5 від 30 березня 2012 року, а саме за наявності у кредитному договорі третейського застереження (окремої третейської угоди) при вирішенні спору суд має враховувати положення пункту 14 частини першої статті б Закону України від 11 травня 2004 року № 1701-IV «Про третейські суди» про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), не підлягають розгляду третейськими судами. Тому за наявності вказаного третейського застереження (окремої третейської угоди) залишення позовної заяви споживача без розгляду на підставі пункту 6 частини першої статті 207 ЦПК є неприпустимим. Такі заяви підлягають вирішенню і за наявності з цього приводу рішення третейського суду, прийнятого за межами його компетенції. При цьому відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів» банк не є споживачем. Так відповідно до п.22 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» наводиться визначення споживача, а саме споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує, або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язку найманого працівника В преамбулі Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Тобто дія даного закону розповсюджується на споживачів і встановлюються механізм захисту саме споживачів. Відповідно п. 1 до Постанови Пленума Верховного суду України № 5 від 12.04.1996 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» зазначено що споживачем, права якого захищаються на підставі Закону, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду у випадках, передбачених законом, не є відмовою від права на звернення до суду за захистом, а одним є зі способів реалізації права на захист своїх прав та інтересів. Згідно ст.17 ЦПК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Статтею 5 ЗУ «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Одним зі способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права та свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних і господарських правовідносин є звернення до третейського суду. За таких обставин, дія п. 14 ст. 6 ЗУ «Про третейські суди» не розповсюджується на спори про стягнення заборгованості з боржників, до яких ПАТ «Алфа-Банк» звертається не з позовом щодо захисту прав споживачів, а з позовом про стягнення заборгованості. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що кредитний договір укладений сторонами з досягненням згоди з усіх істотних умов, про що свідчать підписи сторін, а також відсутні підстави визнання пункту договору недійсним, що визначені ч. 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. За таких обставин позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а відтак позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed