Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-02 00:00:00

В березні 2020 року позивач звернувся до Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області із даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 15 жовтня 2003 року сторони уклали між собою договір купівлі-продажу жит¬лового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки, для ведення особистого підсобного господарства площею 0, 527 га, який був посвідчений у громадському квартальному комітеті Іллічівського району м. Маріупо¬ля № 19. Зазначений житловий будинок належав родичці відповідачки [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло. Нотаріально договір купівлі-продажу не складався і угода ніде не реєструвалася. На підтвердження змісту укладеного договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2003 року вказані як свід¬ки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Крім того відповідачкою зазначено, що при укладанні вказаної угоди, позивачем на її користь сплачено грошові кошти в сумі 1000 грн. Згідно з рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно № 46756963 від 07 травня 2019 року, в державній реєстрації спірного житлового будинку на ім`я [PERSON] відмовлено. З наведеного слідує, що між сторонами було фактично укладено договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , однак письмова форма та нотаріальне посвідчення зазначеного до¬говору купівлі-продажу не дотримані. На підставі викладеного просив визнати договір купівлі-продажу від 15 жовтня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] відносно житлового будинку та земельної ді¬лянки, розташованих за адресою: [ADDRESS] для ведення особистого підсобного господарства площею 0,527 га. виконаним та дійсним, а також визнати за [PERSON] право власності на зазначений житловий будинок та земельну ділянку. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, надали заяви про можливість розгляду справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують, не заперечують проти винесення заочного рішення. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не прибула, направила на адресу суду заяву, відповідно до якої просить розглядати справу за її відсутності. Не заперечує проти задоволення позовних вимог та виклала свої пояснення в письмовій заяві. Представник відповідача Маріупольської міської ради в судове засідання не з`явився, направив на адресу відзив на позовну заяву, відповідно до якого не визнає позовні вимоги в повному обсязі та просить відмовити позивачу в задоволенні позову. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, направив на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що відповідно до письмового договору купівлі-продажу, датованого 15 жовтня 2003 року, [PERSON] в присутності свідків продала належну їй власність, що отримана нею у якості спадку від бубки [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Вартість майна склала 1000 грн. Новим власником майна зазначений [PERSON] . Під час укладання договору були присутні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Позивач звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно з питанням державної реєстрації права власності на спірний будинок, між тим рішенням №46756963 від 07 травня 2019 року отримав відмову. Відповідно до письмових пояснень, наданих відповідачкою [PERSON] , остання дійсно отримала у спадок домоволодіння [ADDRESS] , а також прилеглу земельну ділянку. Вартість майна склала 1000 грн. Після отримання грошових коштів, остання передала [PERSON] ключі від будинку та всі наявні правовстановлюючі документи. Претензій не має. Судом досліджено інвентаризаційну та правову справи, надані Маріупольським БТІ. Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить із наступного. З вимог ст. 16 ЦК України вбачається, що захист цивільних прав шляхом визнання права власності належить судам. Одним із способів захисту цивільних прав, згідно ч.2 ст. 16 ЦК України, є визнання права. У статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо іншого прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пленум Верховного Суду України в пункті 13 Постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що при розгляді справ про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Відповідно до ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Згідно ч.2 ст.220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Судом враховано Постанову ВСУ від 04 березня 2019 року за №665/2266/16-ц, відповідно до якої при розгляді справи про визнання правочину дійсним, суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому, саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення, не може бути підставою для застосування ч.2 ст.220 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка [PERSON] визнає заявлені позовні вимоги щодо визнання договору купівлі-продажу спірного будинку виконаним та дійсним, а також щодо визнання за позивачем права власності на спірний житловий будинок та земельну ділянку. Між тим, позивачем не надано суду документальних підтверджень того, що відповідачка [PERSON] прийняла спадщину від бабки [PERSON] , а також що [PERSON] набула право власності на спірний житловий будинок та земельну ділянку. Також, суд погоджується з доводами представника відповідача Маріупольської міської ради, та критично ставиться до наданої копії договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2003 року, оскільки з її змісту не вбачається яке саме майно перейшло у власність [PERSON] від померлої бабки [PERSON] та яке вона в подальшому продала [PERSON] . У матеріалах інвентаризаційної та правової справи не міститься правовстановлюючих документів на земельну ділянку та житловий будинок [ADDRESS] . Із урахуванням встановлених обставин, суд вважає, що позовні вимоги не підтверджені позивачем належними письмовими доказами, отже відсутні підстави для встановлення дійсним та виконаним договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2003 року та визнання за позивачем права власності на земельну ділянку та житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного,

Outcome: dismissed