Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулось до суду з позовом в якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за договором\~комплексного банківського\~обслуговування фізичних\~осіб та\~відкриття поточного\~рахунку з\~використанням електронного\~платіжного засобу\~(платіжної\~картки),\~яка станом\~на 04.06.2020\~року складає 64\~332,19 грн. з яких: прострочений основний борг по кредиту 52327,86 грн., сума заборгованості за процентами за користування кредитом 6750,85 грн., сума комісії 10,47 грн., 3 проценти річних за несвоєчасне погашення основного боргу 97,70 грн., 3 проценти річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом 29,91 грн. та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору. Свої вимоги мотивує тим, що 28.11.2019 року між сторонами укладено кредитний договір шляхом приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб на підставі заяви на встановлення (збільшення) відновлювальної кредитної лінії (кредиту), відповідно до умов п. 3.1. якої, відповідач погодився на одержання (збільшення) кредиту та погодився з умовами користування кредитом відповідно до умов договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, а також підтвердив укладення між ним та банком кредитного договору з істотними умовами кредитування, викладеними в цій заяві. Згідно п. 3.2. вищезазначеної заяви, банк надав відповідачу кредит, метою отримання якого є споживчі потреби в національній валюті шляхом надання відновлюваної кредитної лінії (кредиту) на картковий рахунок № [NUMBER] у сумі 55000,00 грн. Позивач свої зобов`язання за вказаним договором виконав повністю, надавши відповідачу можливість використовувати грошові кошти за кредитом (кредитною лінією) у розмірі 55000,00 грн. Однак,\~відповідач порушила\~умови договору\~щодо своєчасного\~повернення кредиту,\~сплати процентів,\~а також\~оплати послуг\~банку згідно\~з тарифами,\~у зв`язку\~із чим\~утворилась заборгованість\~у розмірі\~64\~332,\~19\~грн.,\~через що\~представник позивача\~змушений був\~звернутись до\~суду з\~вказаним позовом. Представник позивача в судове засідання не з`явився, але подав до суду клопотання, в якому вказав, що позов підтримує у повному обсязі, просить справу розглянути за його відсутності та проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с. 49). Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся про день слухання справи належним чином, відзив на позов не подав, а тому суд, приймаючи до уваги заяву представника позивача, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, відповідно до\~статті 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги заяву позивача, оцінивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено у судовому засіданні, 28.11.2019 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено кредитний договір шляхом приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб на підставі заяви на встановлення (збільшення) відновлювальної кредитної лінії (кредиту) (а.с. 11-12, 13-21, 23-31). Згідно з 3.2. Заяви на встановлення відновлюваної кредитної лінії, клієнту було надано кредит на споживчі потреби в національній валюті шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії (Кредиту) на картковий рахунок № [NUMBER] в розмірі 55000,00 грн. Відповідно до п. 3.4. Заяви, відповідач зобов`язався щомісячно здійснювати часткове повернення кредиту у розмірі обов`язкового щомісячного платежу, який складає 5 % від суми заборгованості за кредитом (сплата якої не прострочена), визначеної на звітній (білінговий) період на дату сплати обов`язкового щомісячного платежу, в порядку та умовах, передбачених договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Згідно п. 3.5.-3.7. Заяви передбачено, що всі інші умови кредитного договору в т.ч. порядок його зміни містяться в договорі комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Підписанням цієї заяви відповідач підтвердив, що до підписання цієї заяви банк надав йому як споживачу та він ознайомився із загальною вартістю кредиту, реальною річною процентною ставкою та загальними витратами по кредиту, які викладені у таблиці обчислення загальної вартості кредиту у додатку до цієї заяви. Позивач виконав свої зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі. Однак відповідач не виконав умови договору, у зв`язку із чим у нього виникла заборгованість, яка станом на 04.06.2020 року становить 64332,19 грн.. Відповідно до\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позивальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1\~ст. 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, а ч. 2 вказаної статті передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно положень ч. 2\~ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до\~статті 629 ЦК України\~договір є обов`язковим для виконання сторонами. Суд визнає належними і допустимими докази, які надані позивачем, а також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості. В свою чергу відповідачем не надано суду доказів, які б підтверджували належне виконання ним зобов`язань, які б спростовували суму заборгованості перед позивачем. З урахуванням викладеного, суд вважає, що права позивача порушені, оскільки відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання та підлягають судовому захисту. Про те, щодо нарахування відповідачу комісії суд відноситься критично, виходячи з наступного. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. 16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України N 3795-VI від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як винагорода за зняття готівкових коштів не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про те, що положення спірного кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісії є нікчемним, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. Таким чином, позовні вимоги банку у частині стягнення заборгованості за комісією є необґрунтованими з вищевказаних підстав і до задоволенню не підлягають. Вказаний правовий висновок, викладений у постанові Верховного суду від 09.12.2019 року, справа № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18). Проте, враховуючи той факт, що кредитор має право вимагати у будь-який час виконання боржником обов`язку з повернення кредитних коштів та штрафних санкцій за несвоєчасне погашення кредиту, які у добровільному порядку кредитору позичальником не повернуті, адже відповідачем не надано доказів, що він сплачував заборгованість за кредитним договором, яку він повинен був сплачувати, а тому суд вважає, що права позивача порушені і підлягають судовому захисту. Отже, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню в частині стягнення заборгованості за договором комплексного\~банківського обслуговування\~фізичних осіб\~та відкриття\~поточного рахунку\~з використанням\~електронного платіжного\~засобу (платіжної\~картки)\~станом на\~04.06.2020\~року у\~розмірі59206 грн. 32 коп. з яких: -сума основної заборгованості по кредиту 52327,86 грн., -проценти та комісії за користування кредитом 6750,85 грн., -розмір 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) 97,70 грн., -розмір 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом 29,91 грн., Відповідно до ч. 1, ч. 2\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з наданого позивачем платіжного доручення № 8604018314 від 05.06.2020 року (а.с. 5), позивач за подання даного позову до суду, сплатив судовий збір в розмірі 2102 грн., а тому, у зв`язку з частковим задоволенням позову з відповідача підлягає відшкодуванню сума судового збору позивачу, пропорційна до розміру задоволених вимог, а саме 1934 грн. 51 коп. (розмір задоволених позовних вимог помножено на розмір сплаченого судового збору та поділено на розмір заявлених позовних вимог: 59206 грн. 32 коп. х 2102 грн./ 64332 грн. 19 коп.). При цьому суд враховує роз`яснення, надані Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. № 36 постанови № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах».

Outcome: partial