Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-19 00:00:00

В березні 2013 року позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просили зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні спільною земельною ділянкою та житловим будинком розташованим за адресою: [ADDRESS], шляхом знесення цегляного паркану розміщеного між будинками, впритул до вікна будинку ([ADDRESS]), що має умовне позначення - споруда № 6 відповідно до плану Земельної ділянки з технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] виготовленим Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 26.10.2012 року, інвентаризаційна справа № 5000, зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні спільною земельною ділянкою розташованою за адресою: [ADDRESS], шляхом знесення паркану зі сталевої сітки розміщеного перед вікнами та вхідними дверима будинку ([ADDRESS], що має умовне позначення - споруда № 16 відповідно до плану Земельної ділянки з технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] виготовленим Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 26.10.2012 року, інвентаризаційна справа № 5000, зобов'язати [PERSON] забезпечити вільний доступ позивачів до земельної ділянки, шляхом зняття замків зі спільних воріт та входу на земельну ділянку, що мають умовні позначення - споруда № 1 та споруда № 2 відповідно до плану земельної ділянки з технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS], виготовленого Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 26.10.2012 року, інвентаризаційна справа № 5000. В обґрунтування позову позивачі вказали на те, що вони та відповідачі є співвласниками домоволодіння [ADDRESS]. Земельна ділянка, на якій розташоване вищевказане домоволодіння, не приватизована жодним з її користувачів, жодних рішень стосовно розподілу земельної ділянки між її користувачами також немає, а отже вона є земельною ділянкою загального користування. Не зважаючи на факт загального користування, відповідачі збудували на території земельної ділянки огорожі чим обмежили можливість позивачів користуватись нею. Всі спроби домовитись про порядок користування з відповідачами не покращили ситуацію, а тільки погіршили. [PERSON] взагалі вирішив, що вся земля належить йому та почав замикати вхід до двору та ворота на замки, обмежуючи доступ позивачів до власного будинку. Така поведінка відповідачів є очевидним порушенням законних прав позивачів на вільне користування власним будинком та земельною ділянкою. Відповідно до плану земельної ділянки з технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS], виготовленого Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 26.10.2012 року, житлом позивачів є житловий будинок з умовним позначенням «Б-1», споруда з умовним позначенням «№ 6» є цегляним парканом, який збудував [PERSON] без згоди позивачів. Паркан збудовано впритул до вікна та стіни будинку позивачів, тому він повністю закрив вікно кухні позивачів, в результаті до кухні зовсім не потрапляє сонячне світло, погіршилась вентиляція. Через підвищену вологість, викликану погіршенням вентиляції почала обсипатись штукатурка та псуватися дерев'яні рами вікна. Також, вказаний паркан заважає проводити технічне обслуговування будинку Позивачів та вільно користуватись спільною Земельною ділянкою. Споруда № 16 за планом земельної ділянки є парканом зі сталевої сітки збудованим [PERSON] без згоди позивачів. Вказаний паркан обмежує доступ позивачів до частини земельної ділянки призначеної для технічного обслуговування будинку та є при домовою територією. Також паркан обмежує доступ до сараю з умовним позначенням «Г», яким завжди користувались позивачі. Споруди № 1 та № 2 за планом земельної ділянки є спільними воротами та входом на земельну ділянку. [PERSON] поставив навісний замок на ворота та відмовляється давати дублікат ключів від замка позивачам, як результат, автомобіль, яким користуються позивачі вже чотири роки стоїть на вулиці. Збудовані відповідачами паркани обмежили позивачів в доступі до земельної ділянки до такої міри, що фактично залишивши доступним тільки вузенький прохід до вбиральні з умовним позначенням «С». Пізніше позивачі уточнили третій пункт своїх позовних вимог та виклали його в наступній редакції: зобов'язати [PERSON] забезпечити вільний доступ до земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS], та спільного двору розташованого за адресою: [ADDRESS], шляхом надання копій ключів від замку встановленого на спільних металевих воротах, що мають умовні позначення - споруда № 1, відповідно до плану технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS], виготовленого Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 26.10.2012 року, інвентаризаційна справа № 5000. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі, посилалися на обставини викладені в позовній заяві. Представник позивачки [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги позивачки та просив задовольнити їх в повному обсязі, посилався на обставини викладені в позовній заяві. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, раніше надав суду заяву, в якій підтримав свої позовні вимоги та просив справу розглянути без його участі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог позивачів та просили відмовити їм в задоволенні їх вимог, при цьому вказали, що позивачі у своєму позові просять суд зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні спільною земельною ділянкою шляхом знесення паркану зі сталевої сітки розміщеного перед вікнами та вхідними дверима будинку, проте жодного доказу на предмет того, що паркан та замок були встановлені відповідачем вони не надали. Крім того, ними не були надані докази, що вказані порушення існують на теперішній час. Так, металевий паркан, який відповідач повинен знести, на сьогоднішній день демонтований та більше не створює жодних перешкод позивачам в користуванні їх будинком та прилеглою до нього територією. Стосовно зобов'язання відповідача забезпечити вільний доступ позивачів до земельної ділянки шляхом зняття замків зі спільних металевих воріт, [PERSON] вважає взагалі незаконною, оскільки вхід до земельної ділянки знаходиться біля його домоволодіння, а отже позивачам, для того щоб потрапити до свого будинку, необхідно пройти по прилеглій до домоволодіння відповідача території, проти чого він ніколи не заперечував. В процесі володіння земельною ділянкою [PERSON] за попереднім узгодженням зі всіма власниками домоволодінь встановив на вході до ділянки металеві ворота та двері, які зачиняються на ключ. При цьому, дублікат ключів від двері, що розташовані біля металевих воріт були передані попереднім власникам домоволодіння позивачів. В подальшому вказані ключі були отримані позивачами, які використовують їх аж по сьогодні. Отже, позивачі мають можливість в будь-який чає, в будь-який момент та при будь-яких обставинах проходити до свого домоволодіння без будь-яких перешкод. При цьому, жодна норма діючого законодавства України не передбачає обов'язку надати [PERSON] можливість позивачам проїжджати на транспорті до свого домоволодіння. При тому, що фізично проїхати до їх домоволодіння не є можливим. Можливо лише поставити автомобіль під вікнами відповідача. Тобто основною метою позивачів є отримання можливості паркувати свій автомобіль під вікнами будинку відповідача. І це зазначено у їх позові. А це вже буде порушенням прав, свобод та законних інтересів відповідача. Крім того, вказали, що позивачами пропущений встановлений законом строк звернення до суду з даними позовними вимогами. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог позивачів та просили відмовити їм в задоволенні їх вимог, при цьому посилалися на обставини вказані відповідачем [PERSON] та його представником. Представник Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причин своєї неявки суду не повідомив. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, вислухавши свідка, суд вважає, що позовні вимоги позивачів підлягають частковому задоволенню по наступним підставам. У судовому засіданні було встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної часткової власності домоволодіння [ADDRESS], а саме: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] належить по 26/300 частин вказаного домоволодіння кожному з них, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 27.10.2010 року державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупською Л.В. та зареєстровано в реєстрі за № 4-4057 (а.с.43), які в цілому складаються з квартири [NUMBER]; [PERSON] належить 44/100 частин вказаного домоволодіння, на підставі Договору купівлі-продажу від 10.02.1998 року, зареєстрованого на Товарній біржі «Центральна» та зареєстровано в реєстрі за № 69, що підтверджується відповіддю Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 11.08.2009 року за № 9675 (а.с.53), які в цілому складаються з квартири [NUMBER]; [PERSON] належить 30/100 частин вказаного домоволодіння, на підставі Договору дарування від 03.12.1996 року, посвідченого Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстровано в реєстрі за № 3-5306, що підтверджується відповіддю Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 11.08.2009 року за № 9675 (а.с.53), які в цілому складаються з квартири [NUMBER]. Земельна ділянка за адресою: [ADDRESS], на якій розташоване спірне домоволодіння, в Державному земельному кадастрі м. Дніпропетровська ні за ким не зареєстрована, що підтверджується листом Дніпропетровської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» від 27.08.2009 року за № 9103/10 (а.с.54). Відповідно до ч. 1 ст. 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). На теперішній час, між сторонами, виникають спори щодо користування земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS]. Так, позивачі вказали, що відповідачі самовільно побудували паркани, а саме [PERSON] встановив цегляний паркан, внаслідок чого закрив вікно в будинку позивачів та унеможливив доступ для технічного обслуговування належного їм будинку, а [PERSON] встановив паркан з металевої сітки, чим унеможливив доступ позивачів до спільної земельної ділянки та встановив металеві ворота з навісним замком, ключі від якого позивачам не надає, у зв'язку з чим, автомобіль позивачів стоїть на подвір'ї за воротами спірного домоволодіння. 26 жовтня 2012 року Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради був виготовлений технічний паспорт на житловий будинок [ADDRESS], інвентаризаційна справа № 5000 (а.с.45-52). У зв'язку з вищевказаним, позивачі просили суд зобов'язати [PERSON] та [PERSON] усунути перешкоди в користуванні спільною земельною ділянкою та житловим будинком розташованим за адресою: [ADDRESS], шляхом знесення цегляного паркану розміщеного між будинками, впритул до вікна будинку позивачів та знесення паркану зі сталевої сітки розміщеного перед вікнами та вхідними дверима будинку позивачів та зобов'язати [PERSON] забезпечити вільний доступ до земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS], та спільного двору розташованого за адресою: [ADDRESS], шляхом надання копій ключів від замку встановленого на спільних металевих воротах. Згідно ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Проте, в судовому засіданні було встановлено, що спірна земельна ділянка за адресою: [ADDRESS], нікому із сторін не виділялася та ні заким з сторін даної справи не закріплена, у зв'язку з чим неможливо встановити межі земельної ділянки, а самке, хто з сторін має користуватися якою частиною спірної земельної ділянки. Крім того, в судовому засіданні було встановлено, що паркан зі сталевої сітки розміщений перед вікнами та вхідними дверима будинку позивачів, який був встановлений [PERSON], вже демонтований самим [PERSON] Вищевказані обставини підтвердила опитана в судовому засіданні свідок [PERSON] та не заперечували самі позивачка [PERSON] та представник [PERSON] - [PERSON] Разом з тим, позивачка [PERSON] хоч і підтвердила, що паркан зі сталевої сітки був демонтований [PERSON], але вказала, що залишилися стовпчики, на яких кріпився паркан зі сталевої сітки, тому вона просила його демонтувати. Разом з тим, позивачами не було надані докази, що на спірній земельній ділянці розташовані, якісь стовпчики, оскільки відповідно до плану технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS], виготовленого Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 26.10.2012 року, інвентаризаційна справа № 5000, відсутні відомості про будь-які стовпчики (а.с.47). Що стосується цегляного паркану, встановленого [PERSON], розміщеного між будинками, впритул до вікна будинку позивачів, що має умовне позначення - споруда № 6 відповідно до плану земельної ділянки з технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS], виготовленого Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 26.10.2012 року, інвентаризаційна справа № 5000, то згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 09.06.2011 року, яким було встановлено адміністративне правопорушення [PERSON] щодо самовільного будівництва без отримання належних дозволів, встановлено, що в 1997 році [PERSON] виконав будівельні роботи з реконструкції частини житлового будинку зокрема й будівництво паркану на капітальних фундаментах замість існування дерев'яного (а.с.128-139). Тобто, паркан вже був встановлений ще до 1997 року, а в 1997 році він був змінений на цегляний. Крім того, позивачі вказували, що вищевказаний паркан закриває їм вікно та розташований на відстані п'яти сантиметрів від вікна, але доказів того, що вказаний цегляний паркан закриває вікно будинку позивачів та розташований на відстані п'яти сантиметрів від вікна їх будинку. Проте, відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Позивачами була надана фотокартка (а.с.66), з якої нібито вбачаються вищевказані обставини, але з вказаної фотокартки не вбачається, що цегляний паркан закриває вікно будинку позивачів та розташований саме на відстані п'яти сантиметрів від вікна їх будинку, а не більше. За таких обставин суд вважає за необхідне відмовити позивачам в задоволенні їх вимог про зобов'язання [PERSON] та [PERSON] усунути перешкоди в користуванні спільною земельною ділянкою та житловим будинком розташованим за адресою: [ADDRESS], шляхом знесення цегляного паркану розміщеного між будинками, впритул до вікна будинку позивачів та знесення паркану зі сталевої сітки розміщеного перед вікнами та вхідними дверима будинку позивачів. Що стосується вимог позивачів в частині зобов'язання [PERSON] забезпечити вільний доступ до земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS], та спільного двору розташованого за адресою: [ADDRESS], шляхом надання копій ключів від замку встановленого на спільних металевих воротах, то ці вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Так, як вже було вище встановлено, земельна ділянка за адресою: [ADDRESS], на якій розташоване спірне домоволодіння, в Державному земельному кадастрі м. Дніпропетровська ні за ким не зареєстрована, у зв'язку з чим вимоги позивачів в частині забезпечення вільного доступ до вказаної земельної ділянки є безпідставними й необґрунтованими. Проте в частині зобов'язання [PERSON] забезпечити вільний доступ до спільного двору розташованого за адресою: [ADDRESS], шляхом надання копій ключів від замку встановленого на спільних металевих воротах, позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки [PERSON] були встановлені металеві ворота до входу на спільний двір, на яких був встановлений замок, що не заперечував сам [PERSON] в судовому засіданні, у зв'язку з чим, згідно ст. 61 ЦПК України, вказані обставини доказуванню не підлягають. Таким чином, оскільки вищевказані металеві ворота з замком встановлені на вході до спільного двору позивачів та [PERSON], а саме прохід до будинку позивачів проходить через доріжку біля будинку [PERSON], суд вважає за необхідне, з урахуванням всього вищевказаного, задовольнити вимоги позивачів в частині зобов'язання [PERSON] забезпечити вільний доступ до спільного двору розташованого за адресою: [ADDRESS], шляхом надання копій ключів від замку встановленого на спільних металевих воротах, що мають умовні позначення - споруда № 1, відповідно до плану технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS], виготовленого Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 26.10.2012 року, інвентаризаційна справа № 5000. Що стосується тверджень відповідача [PERSON] та його представника, що позивачами пропущений встановлений законом строк звернення до суду з даними вимогами, то такі твердження не беруться судом до уваги з огляду на наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В порядку ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ст. 267 ч. 4 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи зміст норми ст. 267 ЦК України, суд вважає, що до поважних підстав пропуску строку слід відносити лише ті обставини, які є об'єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з відповідним позовом. Так, відповідач та його представник просили застосувати строк позовної давнини для звернення до суду та відмовити позивачам у зв'язку із пропуском звернення до суду у відповідності до ст. 257 ЦПК України. Проте, в судовому засіданні було встановлено, що позивачі стали власниками належної їм квартири № 3 в домоволодінні [ADDRESS] лише 27 жовтня 2010 року, коли їм було видано свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідчене державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупською Л.В. та зареєстроване в реєстрі за № 4-4057. З даними позовними вимогами до суду, вони звернулися в березні 2013 року, тобто у межах строків позовної давнини, встановленої ст. ст. 256-257 ЦК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial