Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги обґрунтовує тим, що по заяві б/н від 15.11.2013 року відповідачу надано кредит у розмірі 2000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При цьому стверджує, що на момент укладення кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Доказів того, що кредитний договір визнаний нікчемним суду не надано. Таким чином стверджує, що не виконання боржником обов'язку щодо повернення кредитних коштів завдало Банку матеріальних збитків, які підлягають відшкодуванню. Станом на 05.07.2018 р. заборгованість за відповідачем перед АТ КБ «Приватбанк» складає 12840,98 грн., з яких 3701,78 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 8946,35 грн. - заборгованість за пенею; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 587,67 грн. - штраф (процента складова). Тому просить суд стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 12840,98 грн., з яких 3701,78 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 8946,35 грн. - заборгованість за пенею; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 587,67 грн. - штраф (процента складова) та судові витрати в розмірі 1762,00 грн. Представник позивача в судове засідання не з'явився, але надав суду заяву в якій просить суд справу розглянути у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, а тому суд на підставі ст. 223 ЦПК України справу розглянув у його відсутності. Відповідач та його представник в судове засідання не з'явилися, однак надали відзив на позов, де заперечують відносно заявлених позовних вимог. Свої заперечення обґрунтовують тим, що на час укладання кредитного договору між позивачем і відповідачем, останній був неповнолітнім, а тому не мав повної цивільної дієздатності на укладення кредитного договору. Його батьки згоди на укладення кредитного договору не давали, а тому посилаючись на ст.ст. 30 32 ЦК України стверджують, що його слід визнати не дійсним. У зв'язку з неявкою сторін, на підставі ст. 247 ч. 2 ЦПК України, фіксація судового засідання технічними засобами не проводилась. Дослідивши обставини справи, суд вважає, що позов підставний і в судовому засіданні доведений. В судовому засіданні встановлено, що 15.11.2013 року між позивачем та відповідачем укладено договір б/н і відповідачу надано кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. При укладанні вказаного Договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання, є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Як вбачається, станом на 05.07.2018 р. заборгованість за відповідачем перед АТ КБ «Приватбанк» складає 12840,98 грн., з яких 3701,78 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 8946,35 грн. - заборгованість за пенею; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 587,67 грн. - штраф (процента складова). Правовідносини між сторонами випливають із зобов'язань, що виникають внаслідок договору, які врегульовані нормами глави 48 ЦК України, зокрема згідно вимог статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 цього Кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно п. п. 2.1.1.5.5-2.1.1.5.6 Умов і правил надання банківських послуг позичальник зобов'язується погашати заборгованість по кредиту, відсоткам за його використання, за перевищення кредитного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених даним договором. У випадку невиконання зобов'язань за договором, на вимогу банку виконати зобов'язання щодо повернення кредиту (в тому числі простроченого кредиту і овердрафта), оплати винагороди банку. Отже, враховуючи те, що відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання за Договором про надання банківських послуг від 15 листопада 2013 року, суд вважає, що позовна заява в частині стягнення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним є обґрунтованою. Що стосується стягнення пені та штрафів, то суд виходить з наступного. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами Договору про надання банківських послуг, а саме пунктом 2.1.1.12.6.1. передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за виникнення прострочених зобов'язань на суму від 100 грн., внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час, згідно з пунктом 2.1.1.7.6. вказаного кредитного договору сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за інші правопорушення: один із них - неповернення чи несвоєчасне повернення кредиту, процентів за користування кредитом. Отже, враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, яку в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню лише заборгованість по штрафах у сумі 500 грн. - штраф (фіксована частина), 587,67 грн. - штраф (процентна складова) та основна сума боргу, що разом становить 3894,63 грн. Разом з цим, не заслуговує на увагу твердження відповідача та його представника про необхідність визнання кредитного договору не дійсним, оскільки така вимога суду не заявлена. Крім цього не надано доказів, що вказаний договір визнано не дійсним. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial