Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

В березні 2020 року заявник [PERSON] в порядку окремого провадження звернулась до суду із заявою, в якій просить оголосити померлим свою доньку [PERSON] , [INFO] , уродженки м. Києва. Заява мотивована тим, що в листопаді 2009 року зникла донька заявниці - [PERSON] , про що з відповідною заявою про зникнення 06 листопада 2009 року [PERSON] (батько [PERSON] ) звернувся до Деснянського РУ ГУ МВС України. З того час ніяких відомостей про перебування її доньки не надходило. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17 лютого 2011 року справа № 2о-48 [PERSON] визнано безвісті відсутньою. Заявниця вважає, що оскільки відомостей за місцем проживання її доньки немає більше трьох років, то наявні підставі ст.46 ч.1 ЦК України [PERSON] можна оголосити померлою. Це їй необхідно для оформлення спадщини на частку квартири за адресою: [ADDRESS] , оскільки після смерті [PERSON] (чоловіка заявниці) відкрилася спадщина, а спадкоємцями є [PERSON] та [PERSON] . Провадження у справі відкрито ухвалою від 02 вересня 2020 року з призначенням розгляду в порядку окремого провадження колегіальним складом суду. В судовому засіданні заявник, представник заявника підтримала свої вимоги, надали пояснення, аналогічні викладеним в заяві обставинам. В судове засідання представник заінтересованої особи - Деснянського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції не з`явився, причини неявки суду не повідомили. За клопотанням сторони заявника було допитано двох свідків, які надали наступні пояснення в судовому засіданні. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що вона є донькою зниклої [PERSON] . Приблизно 11 років пройшло, з тих пір, як вона не бачила матір, а коли бачила, то з періодичністю, оскільки мати постійно їздила до свого цивільного чоловіка, якого звати [PERSON] , більше інформації не пам`ятає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою зниклої. З [PERSON] вони мали товариські стосунки та відвідували одна одну кожний тиждень, а також зазначила, що [PERSON] часто зникала на кілька місяців, але з моменту повідомлення її матері у 2009 році про зникнення остання більше її не бачила та не знає її місце перебування. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17 лютого 2011 року [PERSON] , [INFO] , уродженка міста Києва, зареєстрована в [ADDRESS] - визнана безвісно відсутньою. Згідно отриманої судом інформації про зареєстроване місце проживання [PERSON] з 07.06.1988 року по теперішній час зареєстрована за адресою в [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи, а саме копії довідки від 16.09.2010 року виданою [PERSON] про те, що він дійсно звертався до Деснянського РУ ГУМВС України в м. Києві щодо безвісного зникнення його дочки [PERSON] . Згідно відповіді Деснянського управління поліції ГУНП у м. Києві на запит суду від 11.02.2021 року за №1656/125/49-2021 повідомлено, що згідно наявних обліків в Деснянському УП ГУНП у місті Києві заяви [PERSON] , 1953 року народження, щодо безвісного зникнення його дочки [PERSON] не реєструвались та остання в розшуку як безвісно зникла не значиться. Також, згідно відповіді Деснянського управління поліції ГУНП у м. Києві на запит суду від 24.02.2021 року за №Б-385/125/49-2021 повідомлено, що згідно наявних обліків в Деснянському УП ГУНП у місті Києві було зареєстровано заяву [PERSON] , 1956 року народження про те, що по заяві останньої від 29.09.2009 року було прийнято рішення про відмову в порушенні кримінальної справи та передано до архіву. За приписами ст. 46 ЦК України фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців. Фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це. Фізична особа, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припустити її загибель від певного нещасного випадку або у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена померлою від дня її вірогідної смерті. Тлумачення ч.ч.1 і 2 ст. 46 ЦК України свідчить, що цивільним законодавством передбачено декілька підстав для оголошення фізичної особи померлою: 1) тривала безвісна відсутність, тобто якщо у місці постійного проживання фізичної особи немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років; 2) особа пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, якщо у місці постійного проживання фізичної особи немає відомостей про місце її перебування протягом шести місяців; 3) якщо особа пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, в такому випадку вона може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій. При цьому, суду надано право оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців; 4) за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру фізична особа може бути оголошена судом померлою протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті (частина перша статті 47 ЦК України). Оголошення громадянина померлим має своїм призначенням усунення невизначеності, яка склалася щодо правовідносин за участю особи, яка тривалий час є відсутньою за місцем свого постійного проживання і місце перебування якої невідоме. Особливістю розгляду справ про оголошення особи померлою є те, що суд за наявності достатніх доказів робить юридичне припущення про смерть особи. Згідно з ч. 1 ст. 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку. Системний аналіз вказаних норм дозволяє дійти до висновку, що сама по собі відсутність відомостей про місце перебування фізичної особи протягом трьох років у місці її постійного проживання не може бути підставою для оголошення цієї фізичної особи померлою. Суд повинен мати достатні належні та допустимі докази для встановлення обставин, на підставі яких можливо зробити вірогідне припущення про смерть громадянина (постанова Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №335/7275/19). Водночас відсутність безумовних доказів або суперечність у доказах на підтвердження таких обставин, що надаються заявником та/або заінтересованими особами, унеможливлює оголошення особи померлою (постанова Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №461/424/15-ц). Доказів про те, що заявник [PERSON] та [PERSON] звертались до органів внутрішніх справ із заявами про розшук, про що заявниця пояснила в судовому засіданні, остання суду не надала, а отримані судом письмові докази спростовують її такі твердження. Отже, в судовому засіданні достеменно встановлено, що заявник [PERSON] не зверталась із заявами до органів внутрішніх справ для того, щоб в установленому законом порядку працівниками національної поліції були прийняті заходи щодо розшуку та встановлення місця знаходження [PERSON] . Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Відповідно до ст.ст.77-80 ЦПК України докази мають бути належними, допустимим, достатніми та достовірними. Отже, вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що заявником не надано та під час розгляду справи судом не отримано будь-яких доказів, які б свідчили про те, що з листопада 2009 року за місцем проживання [PERSON] відсутні відомості щодо її місця знаходження. Тим самим, за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які б давали достатні підстави для оголошення [PERSON] померлим, відсутні правові підстави для задоволення заяви [PERSON] . На підставі викладеного, ст.ст. 15, 16, 46 ЦК України,

Outcome: dismissed