Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-08 00:00:00

В вересні 2014 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, у якому просила суд визнати недійсним Кредитний договір 3171-003/08Ф від 29 січня 2008 року що укладено між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «комерційний банк «Правекс-Банк» з тих підстав, що зазначений договір укладено [PERSON], її чоловіком, без її згоди. В обґрунтування позовних вимог позивач вказувала, що з серпня 1994 року вона та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, та в січні 2008 року між відповідачами, без згоди позивача як дружини, було укладено вказаний кредитний договір, що на думку позивача суперечить положенням ч.3 ст. 65 СК України, та за такого зазначений кредитний договір слід визнати недійсним. В судовому засіданні представник позивача викладені у позові обставини підтримав, просив позовні вимоги задовольнити. Звернувся до суду з клопотанням про витребування у відповідача - ПАТ КБ «Правекс Банк» оригіналів кредитного договору та договору поруки, з усіма змінами, та доповненнями а також у приватного нотаріуса Демяненко Т.М. відомості, чи посвідчувався нею зазначений договір поруки №3171-003/08Ф від 02 січня 2008 року з усіма змінами та доповненнями. Представник відповідача, ПАТ КБ «Правекс Банк», заперечував проти викладених у позові обставин в частині щодо відсутності згоди позивача на укладення кредитного договору, оскільки вона виступила поручителем за таким договором, про що було укладено відповідний договір. Разом з тим представник вказував на те, що кредитний договір, що укладено між відповідачами укладено у відповідності до діючого законодавства та відповідно до наданих судами вищих інстанцій роз'яснень, кредитний договір не є договором на розпорядження майном, що належить подружжю, тому до відносин з його укладення положення ст. 65 СК України не застосовуються. Одночасно звертав увагу суду на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки з аналізу договору поруки №3171-003/08Ф від 02 січня 2008 року, яку надав зазначений представник, вбачається, що позивач дізналась про факт укладення між відповідачами у день укладення зазначеного договору поруки, а за такого - пропустила передбачений законом строк позовної давності, за наслідком чого у задоволенні позову слід відмовити. Щодо заявленого представником позивача клопотання про витребування доказів, то представник відповідача заперечував проти його задоволення та вказувала, на те, що вказане клопотання спрямоване на затягування вирішення справи з метою ухилення від виконання зобов'язань за оспорюваним договором. Разом з тим вказала, що на її думку матеріали справи містять достатні для вирішення справи відомості про права та взаємини сторін. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення на адресу його проживання судових повісток, однак такі поштові направлення були повернені на адресу суду з відмітками « у зв'язку з закінченням терміну зберігання », а з такого вбачається, що він, у контексті положень ст. 74 ЦПК України повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином, та про поважні причини своєї неявки до суду не повідомив, заперечень не надав. На питання суду - сторони вважали за можливе розглядати справу за відсутності [PERSON] Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи суд протокольною ухвалою відмовив у задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів, оскільки докази, про витребування яких позивач просить суд постановити ухвалу не мають значення для правильного вирішення цієї справи, оскільки за змістом спору між сторонами питання про визнання недійсним договору поруки позивачем не порушувалось, та разом з тим копія договорів - кредитного договору, була надана власне позивачем, та необхідності дослідження такого договору у оригіналі з обстави справи не вбачається, а копія відповідного договору поруки та доповнень до нього (що були посвідчені приватним нотаріусом) - була надана представником відповідача та завірена належним чином. Натомість суд погодився із думкою представника відповідача про те, що задоволення такого клопотання призведе до необґрунтованого затягування строків розгляду справи. Разом з тим суд дійшов наступних висновків щодо фактичних та правових обставин справи. 29 січня 2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Правекс-банк» було укладено Кредитний договір №3171-003/08Ф, копія якого долучена до матеріалів справи. Відповідно до укладеного договору [PERSON] отримав у кредит від Банку грошові кошти та зобов'язався їх повернути у строки та спосіб, що передбачені таким договором. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 25.08.1984 року, позивач та відповідач [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі. Вказана обставина ніким не заперечувалась, відомостей про розірвання такого шлюбу суду надано не було. Вказуючи на зазначені обставини, та зокрема те, що позичальник отримав кредит у період їх шлюбних відносин без її згоди, позивач, як на підставу своїх вимог посилалась на положення ч. 2, ст. 65 СК України, відповідно до положень якої дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового, однак суд вважає за необхідне вказати наступне. Згідно п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду ,України з ризі ляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 р. № 5 зазначено, що при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з такого. Положення статті 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України, якими сформульовані загальні вимоги до правочинів. Отже, кредитний договір є правочином щодо отримання у власність коштів і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для позичальника, як сторони договору. Таким чином, кредитний договір не є договором на розпорядження майном, належного подружжю, а тому обов'язкової згоди іншого із подружжя на укладання такого договору законом не передбачено. Виходячи з викладеного наведені позивачем правові та фактичні підстави її вимог не є належними підставами для задоволення позову та визнання кредитного договору недійсним. Виходячи з наведених висновків, відповідно до ст. 88 ЦПК України, понесені позивачем в ході розгляду цивільної справи судові витрати компенсації не підлягають.

Outcome: dismissed