Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-26 00:00:00

АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду з вищевказаним позовом, який мотивує тим, що 20 вересня 2007 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір №014/5409/74/34942, згідно якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 82000 доларів США. Так, з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором 21 вересня 2007 року між зазначеними сторонами також було укладено договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно, а саме об'єкт незавершеного будівництва та земельна ділянка для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1050 га, яка знаходиться за адресою [ADDRESS]. Цього ж дня у зв'язку з укладенням договору іпотеки приватним нотаріусом Перечинського районного нотаріального округу було накладено заборону на відчуження предмета іпотеки. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 29 червня 2010 року задоволено вимоги банку та стягнуто з [PERSON] заборгованість по кредиту. Однак 27 квітня 2017 року ним отримано постанову державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві, так як майно, на яке можна було би звернути стягнення не виявлено. Разом з цим, 23 квітня 2008 року, 23 липня 2009 року, 10 вересня 2010 року, 15 та 28 червня 2011 року, 12 грудня 2012 року та 06 грудня 2013 року міським відділом державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області були винесені постанови, якими накладено арешт на предмет іпотеки, що перебуває у його іпотеці та належить відповідачу. Про даний факт він дізнався лише 08 лютого 2018 року з Інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № [NUMBER]. Оскільки банк не є стороною виконавчого провадження, іпотека за вищезазначеним договором не припинена, станом на лютий 2018 року [PERSON] взяті на себе зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі не виконав, а внаслідок наявності обтяжень, внесених у Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна на підставі постанов ДВС він позбавлений можливості реалізувати своє як іпотекодержателя право на задоволення вимог за рахунок іпотеки, зокрема укласти договір купівлі-продажу іпотеки, тому просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 21 травня 2018 року постановлено залучити до участі у даній справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», публічне акціонерне товариство «Банк Форум», публічне акціонерне товариство «Омега Банк», публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк», акціонерне товариство «ВТБ Банк». У підготовче судове засідання представник позивача [PERSON] не з'явився, однак подав заяву, в якій просив розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у підготовче судове засідання також не з'явився, подав заяву, в якій просив справу розглянути без його участі та визнав позовні вимоги у повному обсязі. У підготовче судове засідання представник Ужгородського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області як третьої особи також не з'явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову заперечив, оскільки вважає його безпідставним та необґрунтованим. Свою позицію мотивує тим, що Ужгородський МВ ДВС при винесенні постанови про накладення арешту на майно боржника керувався ст. ст. 52, 57 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» 27 квітня 2017 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого листа № 2-543/10, виданого Ужгородським міськрайонним судом 04 березня 2011 року, стягувачу. Однак, таким виконавчий документ повторно пред'явлений на виконання не був, а тому провадження, в яких боржником є відповідач, в Ужгородському МВ ДВС на виконанні не перебувають. Представник ПАТ «УкрСиббанк» як третьої особи у підготовче судове засідання не з'явився, однак подав заяву про розгляд справи у його відсутності. У підготовче судове засідання інші учасники процесу не з'явилися, хоча про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що 20 вересня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником прав та обов'язків якого є акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/5409/74/34942, згідно якого банк надав відповідачу кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії в сумі 82 000 доларів США на строк 20 років по 19 вересня 2027 року (включно), а позичальник зобов'язався належним чином використати та повернути кредитору суму отриманого кредиту, сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та Тарифів банку, а також виконати всі інші зобов'язання у порядку та строки, визначені договором (а. с. 7-21). 21 вересня 2007 року між вказаними сторонами з метою часткового забезпечення вимог кредитного договору № 014/5409/74/34942 було укладено договір іпотеки №014/5409/74/34942, предметом якого є об'єкт незавершеного будівництва та земельна ділянка для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і спору площею 0,1050 га, розташовані в с. Лумшори, № 14 Перечинського району, що належать [PERSON] (а. с. 22-29). Також встановлено, що 21 вересня 2007 року приватним нотаріусом Перечинського районного нотаріального округу [PERSON] у зв'язку з посвідченням вказаного договору іпотеки накладено заборону відчуження зазначеного в договорі нерухомого майна, зареєстровану в реєстрі за № 1496 (реєстраційний номер обтяження 5706409), та 24 вересня 2007 року внесено запис в Державний реєстр іпотек (реєстраційний номер обтяження 5709710) (а. с. 29, 101-106). Як вбачається з п. 1.1. договору іпотеки № 014/5409/74/34942, даний договір частково забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з кредитного договору № 014/5409/74/34942 від 20 вересня 2007 року, а відтак у випадку невиконання позичальником своїх зобов'язань, визначених останнім, іпотекодержатель має право отримати задоволення за рахунок майна, заставленого на визначених сторонами умовах. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 червня 2010 року позов ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Закарпатської обласної дирекції ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору задоволено - вирішено розірвати дію кредитного договору №014/5409/74/34942 від 20 вересня 2007 року, укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Закарпатської обласної дирекції ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON]; стягнути з [PERSON] на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість по кредитному договору № 014/5409/74/34942 від 20 вересня 2007 року в розмірі 777 222,24 грн. та судові витрати: держмито у розмірі 1 700 грн. та 250 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (а. с. 30-32). Так, 28 січня 2014 року заступником начальника міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції розглянута заява стягувача про примусове виконання виконавчого листа № 2-543/10, виданого Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області 04 березня 2011 року, та відкрито виконавче провадження. Однак, у результаті вжитих виконавчою службою заходів при примусовому виконанні вказаного рішення суду за боржником зареєстрованого майна не виявлено, а тому на підставі постанови державного виконавця від 27 квітня 2017 року виконавчий документ повернуто стягувачеві (а. с. 33, 34-36). Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно ст. 572 цього Кодексу в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 33 цього Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. 29 вересня 2014 року [PERSON] подав заяву начальнику Управління пізнього збору заборгованості Закарпатської ОД, в якій просив АТ «Райффайзен Банк Аваль» надати дозвіл на добровільну реалізацію нерухомого майна, а саме незавершеного будівництва та земельної ділянки, розташованих в с. Лумшори, № 14 Перечинського району, яке було передано ним в іпотеку банку згідно договору іпотеки № 014/5409/74/34942 від 21 вересня 2007 року (а. с. 84-85). Разом з цим, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта № 124197367 від 17 травня 2018 року на все нерухоме майно боржника, крім квартири [ADDRESS], на підставі постанов про відкриття виконавчого провадження № 13875987 від 23 липня 2009 року (стягувач АКІБ «УкрСиббанк»), № 21286124 від 10 вересня 2010 року (стягувач АКПІБ «відділення Промінвестбанку» в м. Ужгороді), № 21292090 від 10 вересня 2010 року (стягувач ВАТ ВТБ Банк в особі Ужгородської філії ВАТ ВТБ Банк), про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 35658042 від 12 грудня 2012 року (стягувач ПАТ «Банк Форум» в особі Відділення № 3600 Ужгородська дирекція ПАТ «Банк Форум»), №27868060 від 28 липня 2011 року (стягувач АКІБ «УкрСиббанк»), № 26918131 від 15 червня 2011 року (стягувач ВАТ «Сведбанк» в особі Закарпатського відділення ВАТ «Сведбанк»), №6317199 від 23 квітня 2008 року (стягувач ЗАТ «ПроКредитБанк»), № 41117610 від 06 грудня 2013 року (стягувач ПАТ КБ «Надра»), виданих Ужгородським МВ ДВС, накладено арешти (а. с. 89-90, 91-92, 93, 94, 95-96, 97, 98, 99-100, 101-106). Відповідно до ч. ч. 3-5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Як вбачається з п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року, вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. За змістом ч. 4 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» у разі накладення державним виконавцем арешту на майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, заставодержатель цього майна має право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Тобто, право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставного (іпотечного) майна має право заставодержатель (іпотекодержатель) цього майна у випадку, якщо арешт накладено не в його інтересах, а в інтересах інших стягувачів. Таким чином, оскільки [PERSON] зобов'язання забезпечене іпотекою не виконує, а арешти належного йому майна, накладені Ужгородським МВ ДВС не в інтересах позивача, що ускладнює реалізацію останнім свого переважного права на звернення стягнення на предмет іпотеки, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення у повному обсязі. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Згідно ч. 1 ст. 141 цього Кодексу судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, відповідно до платіжного доручення № 309 від 02 березня 2018 року позивачем сплачено 12 334 грн. судового збору (а. с. 1). Таким чином, враховуючи визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, АТ «Райффайзен Банк Аваль» з державного бюджету слід повернути 6 167 грн. (12 334 грн. х 50%), а інші 50% судового збору стягнути на його користь з [PERSON], що відповідає положенням ст. ст. 141, 142 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: approved