Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-15 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивований тим, що 6 лютого 2009 року між Банком та [PERSON] , який змінив прізвище на [PERSON] , був укладений договір, згідно з умовами якого Банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Вказуючи, що у зв`язку з невиконанням відповідачем належним чином умов договору у нього станом на 16 березня 2020 року виникла заборгованість в розмірі 44977.96 грн, Банк просив стягнути з відповідача суму заборгованості та судові витрати. У судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, до позовної заяви додав клопотання, в якому вказав, що не заперечує проти заочного розгляду справи, та просив позов задовольнити, а справу розглядати за його відсутності (а.с. 42). Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи у контексті частини сьомої, пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України був належним чином повідомлений за зареєстрованим місцем проживання (а.с. 79), про причини неявки суд не повідомляв, відзив на позов не подавав. Враховуючи, що в судове засідання учасники судового розгляду не з`явилися, то відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Ухвалою суду від 16 липня 2020 року постановлено проводити заочний розгляд справи. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково з таких підстав. Судом встановлено, що 6 лютого 2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] , який у 2010 році змінив прізвище на [PERSON] (а.с. 6-7), укладено кредитний договір (без номеру) шляхом підписання заяви (а.с. 8). До заяви Банк додав Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачем 6 лютого 2009 року, та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. 6 лютого 2009 року на виконання умов договору відповідачу було видано картку № [NUMBER] 9267. Термін дії картки встановлено до вересня 2012 року, після закінчення якого відповідачу двічі перевидавалася картка, остання - зі строком дії до останнього дня квітня 2018 року (а.с. 29). На картку відповідача 15 листопада 2013 року було встановлено кредитний ліміт у розмірі 2000 грн, який неодноразово змінювався і в максимальному розмірі 18000 грн був встановлений 6 вересня 2017 року. 13 травня 2019 року кредитний ліміт відповідача зменшено до 0 грн (а.с. 28). Банк, надавши відповідачу кредит, свої зобов`язання за договором виконав. Отримання відповідачем кредитних коштів та користування ними підтверджується випискою по картковому рахунку № [NUMBER] (а.с. 30-35). З наданого Банком розрахунку видно, що заборгованість [PERSON] за кредитним договором (без номеру) від 6 лютого 2009 року станом на 16 березня 2020 року становить 44977.96 грн і складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 26070.76 грн, заборгованості за процентами за невиконання грошового зобов`язання на підставі статті 625 ЦК України - 10067.08 грн, пені - 6222.12 грн, судових штрафів - 500 грн (фіксована частина), 2118.00 грн (процентна складова) (а.с.10-17 ). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором (частина перша статті 1056-1 ЦК України). Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Звертаючись до суду, Банк просив стягнути заборгованість за простроченим тілом кредиту, відсотками за невиконання грошового зобов`язання на підставі статті 625 ЦК України, пеню та штрафи за несвоєчасну сплату кредиту. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 6 лютого 2009 року, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини договору. При цьому, у матеріалах справи відсутні докази, що саме з цими Витягами ознайомився і погодився відповідач, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та саме у зазначеному в цих документах, що додані Банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). У розглядуваному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг такий документ не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Відсутні у матеріалах справи і докази про те, що витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які знаходяться в матеріалах справи, визнавались відповідачем як беззаперечні умови кредитного договору. Крім того, вказаний документ не містить підпису відповідача, а тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 6 лютого 2009 року шляхом підписання анкети-заяви. За змістом частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою вказаної статті процесуального закону передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підтвердження викладених у позовній заяві обставин та розрахунку заборгованості Банком надано також довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», у якій відповідач власним підписом підтвердив, що ознайомлений з умовами надання картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (а.с. 9). Із наданого банком розрахунку видно, що заборгованість відповідача станом на 16 березня 2020 року за простроченим тілом кредиту становить 26070.76 грн (а.с. 17 на звороті). Проте, із наданої позивачем довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки [PERSON] і виписки по рахунку видно, що відповідачу вперше 15 листопада 2013 року Банком було встановлено кредитний ліміт у розмірі 2000 грн, який неодноразово змінювався та 6 вересня 2017 року був встановлений у максимальному розмірі 18000 грн, а 13 травня 2019 року кредитний ліміт відповідача зменшено до 0 грн (а.с. 28). З огляду на вказане, не можна погодитися із розміром простроченого тіла кредиту, який позивач просив стягнути з відповідача, оскільки він значно перевищує розмір основного тіла кредиту. Більше того, відповідно до виписки по рахунку відповідач фактично і використовував кредитні кошти у межах визначеного Банком ліміту, а сума понад встановлений кредитний ліміт сформована Банком за рахунок автоматичного списання коштів на погашення процентів за користування відповідачем кредитними коштами і використання кредитного ліміту, пені, процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання на підставі положень частини другої статті 625 ЦК України в односторонньому порядку за відсутності для цього правових підстав з вищевикладених у цьому рішенні мотивів. Виходячи з того, що відповідач фактично отримав та використовував кошти, надані Банком на кредитну картку у розмірі 18000 грн, що й було предметом укладеного між сторонами договору, але не повернув їх, суд вважає, що вимоги Банку про стягнення з відповідача суми заборгованості за простроченим тілом кредиту, що ним фактично отримано і на час розгляду справи не повернуто, є підставними і підлягають до задоволення. У правовідносинах, що виникли між сторонами у цій справі, права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18). Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованість відповідача за нарахованими та простроченими відсотками за користування кредитними коштами становить 0 грн, а за відсотками, нарахованими на підставі статті 625 ЦК України, - 10067.08 грн із розрахунку 84% річних. Розрахунок вказаної суми проведено за період з 1 жовтня 2019 року по 16 березня 2020 року, тобто за 168 днів (а.с. 17). Такі вимоги позивача підлягають до часткового задоволення, оскільки, виходячи із встановленої судом суми простроченої заборгованості відповідача (18000 грн), періоду прострочення (168 днів), за який позивач обраховував та просив стягнути проценти на підставі статті 625 ЦК України, визначеного законом розміру таких процентів (три проценти річних), розмір процентів становить 248.55 грн (18000 грн / 100% * 3% / 365 * 168 дн. = 248.55 грн). Також Банк просив стягнути з відповідача за порушення виконання зобов`язань пеню в розмірі 6222.12 грн та судові штрафи - 500 грн (фіксована частина), 2118.00 грн (процентна складова) відповідно до умов підписаної відповідачем довідки про умови кредитування. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Системний аналіз наведеної норми права свідчить про те, що одночасне застосування штрафу і пені, які є одним видом цивільно-правової відповідальності, за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, суперечить положенням, закріпленим у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Відповідний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18). Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у зв`язку з чим заявлені Банком вимоги щодо одночасного стягнення пені та штрафу з відповідача є незаконними та необґрунтованими і суд вважає, що в розглядуваній справі можуть бути задоволені вимоги тільки щодо стягнення пені. Відповідно до розрахунку сума пені 6222.12 грн складається з пені за прострочене зобов`язання у розмірі 5955.33 грн та пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн у розмірі 266.79 грн (а.с. 16 на звороті). Враховуючи, що ні в анкеті-заяві, ні в довідці про умови кредитування від 6 лютого 2009 року, які підписані відповідачем, не міститься умов щодо «пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн», однак відповідачем не було спростовано розрахунків Банку щодо заборгованості за пенею, яка передбачена у підписаній ним довідці про умови кредитування, що було його процесуальним обов`язком відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України, то суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають до часткового задоволення на суму 5955.33 грн. У відповідності до вимог частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (53.81 %) підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1131.09 грн. (2102 грн * 53.81 % / 100% = 1131.09 грн). На підставі викладеного, статей 526, 530, 610, 629, 634, 1048, 1054, 1056-1 ЦК України та

Outcome: partial