Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

Банк звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 17 червня 2011 року (далі - Договір) [PERSON] отримав кредит у розмірі 6000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підписав заяву на отримання кредиту, ознайомився із умовами кредитування. Банк свої зобов'язання за Договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредит в розмірі, встановленому Договором, а відповідач не сплачував своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, чим порушив свої зобов'язання. Банк просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 49 936,70 грн. та судові витрати по сплаті судового збору. У судове засідання представник позивача не з'явився, подав до суду клопотання, в якому зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив розгляд справи проводити без його участі, а також відповідь на відзив. У судове засідання відповідач та його представник [PERSON] не з'явилися, відповідач подав до суду відзив на позовну заяву та заяву про застосування строків позовної давності. Суть відзиву на позовну заяву зводиться до того, що він ([PERSON]) позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими, безпідставними та незаконними, оскільки: - станом на 28 грудня 2012 року він виконав умови кредитного договору та повністю погасив увесь кредит і відсотки. Після сплати останнього платежу він ([PERSON]) звертався до Носівського відділення ПАТ КБ «ПриватБанк», керівник якого підтвердила його повний розрахунок із банком та повідомила йому, що його картка заблокована. У зв'язку з цим він ([PERSON]) знищив свою картку. З 2012 року по час подання позову до суду ніяких претензій до нього зі сторони банку не надходило. З розрахунку заборгованості він ([PERSON]) виявив, що до 20 грудня 2013 року по відкритому картковому рахунку заборгованість була відсутня, а починаючи з 18 листопада 2013 року як сальдо, на яке в цьому періоді не нараховуються проценти, вказано суму 2 879,61 грн. Йому ([PERSON]) не відомо, що це за кошти, та ніякого відношення до них він не має. Відповідно до розрахунку заборгованість по кредиту виникла станом на 28 лютого 2014 року в сумі 16,94 грн., а по відсоткам - з 20 грудня 2013 року в сумі 166,10 грн. Останній платіж в рахунок погашення заборгованості по кредиту ним було здійснено 28 грудня 2012 року в сумі 700 грн., після цієї дати жодного платежу він не здійснював. Він ([PERSON]) стверджував, що після блокування у 2012 році картки, виданої йому на підставі договору від 17 червня 2011 року, іншої картки він не отримував і коштами банку не користувався; - з моменту прострочення сплати тіла кредиту та процентів до моменту звернення банку з позовом сплив встановлений законом трирічний строк позовної давності; - позивач безпідставно змінив розмір процентної ставки по кредиту, замість 30% річних з 1 вересня 2014 року почав нараховувати 34,80 %, а з 1 квітня 2015 року - 43,20%; - усупереч вимогам ст. 61 Конституції України позивач застосовує щодо нього штраф та пеню. 27 листопада 2018 року представник відповідача подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі та участі позивача. Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності учасників справи за наявними у справі доказами, оскільки в даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 223 ЦПК України, для відкладення розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку із неявкою усіх учасників справи, суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що 17 червня 2011 року [PERSON] звернувся до відділення ПАТ КБ «ПриватБанк», де ним було надано посвідку на постійне проживання в Україні та підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку, що підтверджується копією відповідної посвідки (а.с. 4) та копією відповідної анкети-заяви (а.с. 7). У цій заяві зазначено, що [PERSON] ознайомлений та згодний з умовами і правилами надання банківських послуг і тарифами банку, виражає свою згоду на те, що ця заява разом з вказаними Умовами і правилами та тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить його підпис (зворот а.с. 7). Аналіз змісту довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (а.с. 8), які є невід'ємною частиною договору про надання банківських послуг, дає підстави стверджувати, що [PERSON] був ознайомлений з кредитними умовами. Пунктом 1.1.7.12. Умов і правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той самий строк. Проте, відповідно до пунктів 2.1.1.2.1, 2.1.1.2.11 Умов і правил надання банківських послуг для надання послуг Банк видає клієнту карту, яка діє до останнього дня місяця, вказаного на лицевій стороні картки. Пунктом 2.1.1.2.12 Умов і правил надання банківських послуг після закінчення строку дії відповідна карта продовжується Банком на новий строк шляхом надання клієнту карти з новим строком дії по зверненню клієнта до Банку, згідно діючих тарифів. Відповідно до пункту 2.11.12.5 Умов і правил надання банківських послуг строк погашення процентів за кредитом - щомісячно за попередній місяць, а строк погашення кредиту у повному обсязі - не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці. З матеріалів справи (а.с. 75) вбачається, що [PERSON] згідно кредитного договору б/н від 17 червня 2011 року отримав картку № [NUMBER] з терміном дії до останнього дня лютого місяця 2015 року. Відповідно до п. 1.1.2.1 Договору [PERSON] зобов'язався не передавати карту, пін-код третім особам. Пунктами 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору встановлено, що клієнт надає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і клієнт надає право Банку в будь-який момент змінити (збільшити або зменшити) кредитний ліміт. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою клієнта щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого Банком. У судовому засіданні встановлено, що кредитний ліміт по картковому рахунку № [NUMBER] «Універсальна 55 днів» було встановлено в розмірі 6 000 грн., що підтверджується обставинами, викладеними у позовній заяві, та інформацією, зазначеною у виписці по карті [PERSON] (а.с. 76). З виписки по карті [PERSON] (а.с. 76-81) вбачається, що [PERSON] у період з 18 червня 2011 року по 20 квітня 2015 року використовував кредитні кошти, поповнював кредитну карту, знімав і користувався наданим кредитним лімітом. Поповнення карткового рахунку здійснювалось через термінали самообслуговування та відділення банку. Таким чином, доводи відповідача про те, що починаючи з 2012 року і до цього часу він кредитними коштами банку не користувався, його картку було заблоковано, не заслуговують на увагу, оскільки є необґрунтованими, безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У судовому засіданні встановлено, що відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконує, в зв'язку з чим має загальну заборгованість по наданому кредиту, яка станом на 31 жовтня 2017 року складає 49 936,70 грн., з якої 5 812,86 грн. - заборгованість за кредитом, 41 269,71 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 2 354,13 грн. - штраф (процентна складова), що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 5-6). Інші відомості щодо розміру заборгованості в матеріалах справи відсутні. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем не надано суду доказів на спростування вказаного розрахунку заборгованості. Щодо зміни Банком розміру процентної ставки по кредитному договору, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 1.1.2.3 Умов і правил надання банківських послуг до обов'язків позичальника відносяться отримання виписки про стан картрахунків та про здійсненні операції по картрахункам. Пунктом 1.1.3.1.9 Умов і правил надання банківських послуг встановлено, що банк зобов'язаний не менш як раз на місяць у спосіб, визначений у заяві (оголошення на сайті ПриватБанку) надавати держателю виписки про стан картрахунків та про проведені за минулий місяць операції по картрахунках. При підключенні держателя до системи INTERNET-banking (ПРИВАТ 24) надання виписок здійснюється через вказаний комплекс. При підключенні клієнта до комплексу Mobile-banking банк здійснює можливість доступу до інформації про стан рахунку, шляхом використання функцій SMS-повідомлень. Відповідно до п. 1.1.1.91 Умов і правил надання банківських послуг до тарифів відноситься розмір винагороди за послуги Банку. Пунктом 1.1.1.17 Умов і правил надання банківських послуг винагорода Банку це сума зобов'язань держателя платіжної картки по сплаті встановлених Банком тарифами, а саме: проценти за користування кредитом, в тому числі за користування простроченим кредитом та овердрафтом, інших комісій та штрафних санкцій (якщо такі будуть мати місце). Відповідно до п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг Банк має право здійснювати зміну тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за виключенням випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов'язаний не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці по картрахунку, а позичальник зобов'язаний у разі незгоди із змінами правил та/або тарифів банку звернутися в банк для розірвання договору і погасити заборгованість. Ураховуючи те, що виписка по картковому рахунку відповідача містить в собі інформацію про зміну розміру процентної ставки, той факт, що відповідачу на номер телефону +380971640173, який був ним указаний у анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, завчасно надсилалися повідомлення про зміну з 1 вересня 2014 року та 1 квітня 2015 року процентної ставки (а.с. 107; 108), а також те, що відповідач взяв на себе зобов'язання щомісячно ознайомлюватись із випискою по рахунку, суд вважає, що зміна процентної ставки відбулась правомірно і відповідач після ознайомлення не заявив про незгоду з такими умовами. Доводи відповідача про те, що з моменту прострочення сплати тіла кредиту та процентів до моменту звернення банку з позовом сплив встановлений законом трирічний строк позовної давності, не заслуговують на увагу, оскільки є необґрунтованими, безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. У пункті 1.1.7.31 умов і правил надання банківських послуг вказано, що строк позовної давності стосовно вимог банку по поверненню кредиту, сплати процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів, витрат банку становить 50 років. Однак, умови, в яких установлено збільшену позовну давність, не містять підпису позичальника, а відтак ці умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності. Аналогічний висновок викладений судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 1 липня 2015 року по справі № 6-757цс15, який відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України повинен враховувати суд. Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку про застосування в межах даного провадження строків позовної давності, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року по справі № 6-116цс13 та № 6-120цс13. Право вимоги у Банку на пред'явлення позову щодо примусового стягнення в судовому порядку заборгованості за Кредитним договором виникло з настанням часу несплати відповідачем чергового платежу, тобто починаючи з наступного дня після настання строку платежу. З виписки по картці [PERSON] (а.с. 76-81) вбачається, що відповідач у період з 18 червня 2011 року і по 20 квітня 2015 року періодично здійснював платежі по погашенню заборгованості за кредитним договором, останній з яких датований 20 квітня 2015 року у сумі 1 000 грн. та деталізований як «термінал самообслуговування 212051 Носівка кредитна частина Р2Р переказ». До суду з цим позовом Банк звернувся 7 грудня 2017 року, тобто у межах встановленого законом строку позовної давності, а тому відсутні підстави для застосування у справі строків позовної давності. Доводи відповідача про те, що останній платіж в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором ним було здійснено 28 грудня 2012 року в сумі 700 грн. та те, що після цієї дати жодного платежу він не здійснював, не заслуговують на увагу, оскільки є необґрунтованими, безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи. Визначаючи розмір процентів, які підлягають стягненню з відповідача, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі розстрочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Саме така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/95/12 (провадження № 14-10цс18). Ураховуючи те, що умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, а строк погашення кредиту у повному обсязі погодили не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці, а також те, що позивачем не надано суду доказів про те, що після закінчення строку дії карти № [NUMBER], виданої відповідачу, строк її дії продовжувався Банком на новий строк шляхом надання відповідачу карти з новим строком дії, проценти належить стягувати не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці з № [NUMBER], тобто не пізніше 28 лютого 2015 року. Розмір процентів на прострочену та поточну заборгованість за кредитом (разом) станом на 28 лютого 2015 року складав 1 746,89 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 5-6). Отже, розмір заборгованості за процентами за користування кредитом підлягає зменшенню з 41 269,71 грн. до 1 746,89 грн. Оскільки штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов'язань складає 500 грн. + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій (а.с. 5-6), процентна складова штрафу підлягає перерахунку. Ураховуючи, що сума заборгованості за кредитним лімітом з урахуванням нарахованих і прострочених процентів складається з 5 812,86 грн. заборгованості за кредитним лімітом та 1 746,89 грн. заборгованості за процентами, що дорівнює 7 559,75 грн., штраф у розмірі 5% від суми заборгованості складає 377,99 грн. За таких обставин з відповідача на користь позивача належить стягнути заборгованість за кредитним договором станом на 28 лютого 2015 року, загальний розмір якої становить 8 437,74 грн., з якої: 5 812,86 грн. - заборгованість за кредитом, 1 746,89 грн. - заборгованості за процентами за користування кредитом, 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 377,99 грн. - штраф у розмірі 5% від суми заборгованості. Доводи відповідача про те, що усупереч вимогам ст. 61 Конституції України позивач застосував щодо нього штраф та пеню, не заслуговують на увагу, оскільки є необґрунтованими, безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що банк не просить стягнути з відповідача пеню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду Банк сплатив судовий збір у розмірі 1 600 грн., що підтверджується платіжним дорученням (а.с. 1). Позовні вимоги Банку задоволено на 16,90 %, а тому з відповідача на користь позивача підлягають присудженню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 270,40 грн. У судовому засіданні встановлено, що 21 травня 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» змінило назву на АТ КБ «ПриватБанк», а тому стягнення необхідно проводити на користь АТ КБ «ПриватБанк». Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: partial