Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

В березні 2020р. позивачка [PERSON] звернулась до Сєвєвродонецького міського суду Луганської області з позовом до відповідача ТОВ «МІЛОАН», в якому просила суд: - визнати недійсним кредитний договір № 4037298 (індивідуальна частина) від 09 жовтня 2019р., укладений між сторонами (далі по тексту - кредитний договір). Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 09 жовтня 2019р. між сторонами було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач надав їй кредит в розмірі 7000,0 грн. Відповідно до умов договору плата за користування кредитом встановлюється у вигляді фіксованої ставки в розмірі 1,387 %. На думку позивачки, укладений між сторонами кредитний договір є недійсним, оскільки при його укладенні були порушені її права як споживача, що визначені у Законі України «Про споживче кредитування», зокрема кредитор не надав їй повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням так і під час укладення договору про надання споживчого кредиту, не зазначив у договорі реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту, примірник кредитного договору позивачці, як стороні не був наданий взагалі. Крім того, на думку сторони позивача, укладений між сторонами кредитний договір також не відповідає положенням ст. ст. 13, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», Ухвалою судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 10 березня 2020р. матеріали цивільної справи передано за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 серпня 2020р. визначено головуючого суддю Волошина В.О. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 14 серпня 20201р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 16 листопада 2020р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що зобов`язання відповідача з надання кредиту позивачці виконані в повному обсязі, а умови кредитного договору не містять положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, кредитний договір укладався з додержанням вимог чинного законодавства, договір відповідає вимогам, встановленим Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст. 638 ЦК України, волевиявлення сторін правочину є вільним і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам. Вищевказані положення підтверджуються власноручним підписанням позивачкою кредитного договору та отримання в розпорядження кредитних коштів і користування ними, що стороною позивача не оспорюється. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 квітня 2021р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, поважності причин неявки не повідомили. Суд вважає за можливе справу розглянути у відсутності сторін, в порядку ч.3 ст.211 ЦПК України. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Останні встановлені ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Як вбачається з матеріалів справи і це вставнолено судом, що 09 жовтня 2019р. між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого, п. 1.2 договору, відповідач надав позивачці кредитні кошти в розмірі 7000,0 грн. строком на 15 днів з 09 жовтня 2019р. (п. 1.3 кредитного догвору). Відповідно до п. 1.4 кредитного договору - термін повернення кредиту 24 жовтня 2019р. Позивачка отримала кредит на вказану суму, що не заперечується сторонами у справі. Згідно п. 1.5 кредитного договору, сукупна вартість кредиту складає 3990,0 грн. в грошовому виразі та 1,387 % річних у процентному значенні, і включає в себе складові, визначені у п.п. 1.5.1-1.5.2 договору. Сукупна вартість кредиту розрахована виходячи з припущення, що кредитний договір залишиться чинним протягом погодженого строку та що позикодавець і позичальник виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в цьому договорі. Пунктом 1.5.1 кредитного договору, сторони передбачили, що комісія за надання кредиту: 840,0 грн., яка нараховується за ставкою 12,0 % від суми кредиту одноразово. Проценти за користування кредитом: 3150,0 грн., які нараховуються за ставкою 3,0 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Тип процентної ставки за цим договором: фіксована (п. 1.5.2. кредитного договору). За змістом п. 1.6 кредитного договору стандартна (базова) процентна ставка за користуванням кредитом становить 3,0 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Особливості нарахування процентів визначені п. 2.2.3 цього договору. Таким чином, вказаний кредитний договір відповідає вимогам, встановленим ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків Фінансових послуг», а також вимогам ч. 1 ст. 638 ЦК України, відповідно до вимог якої, істотними умовами цивільно-правового договору є умова про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до положень частини 1, 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А ч. 2 цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов`язків за угодою, є виконанням угоди. Пункт 7.1 кредитного договору встановлює, що договір набирає чинності з моменту його укладення та видачі кредиту. Строк дії договору встановлюється до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором. Щодо строку виконання зобов`язання та припинення дії договору, то відповідно до ст. 588 ЦК України визначає, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Стаття 599 ЦК України визначає основний спосіб припинення зобов`язання, а саме, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Вказане узгоджується з п. 3.3.2 договору, відповідно до якого обов`язком позичальника є повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі, передбачені договором, в чому і полягає основний зміст зобов`язання за договором. У випадку виконання цього обов`язку договір вважається припиненим. Також відповідно до п 7.3 кредитного договору він може бути достроково розірваний на підставі взаємної згоди сторін. Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Також із п. 6.3 договору випливає, що шляхом підписання кредитного договору позичальник підтверджує, що інформація зазначена у ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та в ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» отримана ним від кредитора до підписання кредитного договору. Отже позивачка в повній мірі ознайомила з умовами кредитування наданого їй відповідачем до підписання спірного кредитного договору. Крім того, згідно п. 6.3 позичальник підтвердила отримання від кредитора усієї інформації щодо умов договору. Враховуючи неведене, суд приходить до висновку, що при укладенні оспорюваного кредитного договору відповідачем, у відповідності до вимог п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», позивачці була надана інформація як про умови кредитування, так і про сукупну вартість кредиту. Судом встановлено, що при укладанні оспорюваного договору сторони погодили всі його істотні умови, зокрема, предмет договору, строк кредитування, плату за кредит, умови його забезпечення, права та обов`язки сторін, їх відповідальність, порядок погашення кредиту та відсотків, що є визначенням сукупної вартості кредиту. Разом з тим, пункт 1.5.1 оспорюваного кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплатити комісію за отримання кредиту в розмірі 840,0 грн., не відповідає вимогам чинного законодавства. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у постанові від 27 грудня 2018р. в справі № 695/3474/17 зазначив, що банк, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, не вказав, за які саме послуги, що надаються позивачеві, сплачується комісія. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію фактично за обслуговування кредиту банком, що є незаконним, не відповідає вимогам справедливості і суперечить положенням ч. 1 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів». Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 вересня 2019р. у справі № 370/140/19-ц, провадження № 61-14363св19. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову в частині визнання недійсним п. 1.5.1 кредитного договору. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,8 грн.

Outcome: partial