Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

В березні 2018 року до Київського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява з вимогами розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON], який 06.05.2014 року було зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, про що складено актовий запис за № 622. Позов мотивований тим, що сторони, які з 2014 році перебувають у шлюбі та мають спільну малолітню дитину, мають намір розірвати шлюб, але не можуть це зробити в позасудовому порядку. В заяві зазначено, що подружжя жило кожне своїм життям і не намагалося перейнятися проблемами іншого. Подружні стосунки не складаються, відсутні спільні інтереси, втрачене почуття поваги та любові, у звязку із чим сторони не мають бажання бути разом. Сторони спільного господарства не ведуть. Шлюбно-сімейні відносини фактично припинені, подальше збереження шлюбу є неможливим. За вказаною позовною заявою провадження у справі відкрите 03.04.2018 року. Розгляд справи призначено провести в порядку загального позовного провадження, почавши підготовче провадження з дня постановлення цієї ухвали. Датою початку підготовчого засідання визначене 24 квітня 2018 року. В підготовче засідання позивач не зявився. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні надала суду заяву від позивача, якою позивач [PERSON] повідомляє суд про підтримання позову та обставин, викладених у ньому, позовні вимоги просить задовольнити, справу слухати у його відсутності. Вказана заява посвідчена 15 березня 2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрована у реєстрі за № 105. Відповідач [PERSON] визнала обставини, викладені в позовній заяві, та просить суд шлюб між сторонами розірвати, не заперечуючи проти проведення розгляду справи по суті у підготовчому провадженні у відсутності позивача. Відповідач повідомила суду, що позивач на цей час знаходиться за межами України, дитина тимчасово у нього гостює. Питання допомоги та виховання дитини між батьками узгоджені. Відповідач, вимагаючи розірвати шлюб, посилається на те, що і у неї, і у позивача вже налагоджені особисті сімейні стосунки з іншими людьми, а тому подальше перебування у шлюбі суперечить інтересам сторін. Відповідно до частини третьої статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Судом встановлено, що шлюб між громадянкою України [PERSON], [INFO] (паспорт на імя громадянки України [PERSON] КМ 902127, виданий Київським РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області 03 червня 2014 року) та громадянином [PERSON] [PERSON], [INFO] (паспорт 65№5119179, виданий 11122017 року УМФС 677, РНОКПП 470315045280) був зареєстрований 06 травня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис № 622 та видане свідоцтво про шлюб серії І-ЖД 207456. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу змінене на «Назарова». 04 липня 2014 року у подружжя [PERSON] народилася дитина [PERSON]. Народження дитини зареєстроване 23 липня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис № 7305 та видане свідоцтво про народження серії І-ЖД № 397653. Сторони спільно не проживають та не бажають перебувати у шлюбі, втративши сенс сімейного життя. Спору з приводу місця проживання дитини у сторін не має. Подружжя взаємно згодні на розірвання шлюбу. При таких обставинах суд вважає недоцільним вживати заходи щодо примирення подружжя, так як збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на морально-правовій основі шлюбу. В силу\~статті 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до\~статті 24 Сімейного кодексу України, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно з частиною другою статті 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Outcome: approved