Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-29 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості з [PERSON] , посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору №б/н від 11.06.2008, відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки відповідач зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, позивач просив стягнути з нього заборгованість в загальній сумі 16008,87 грн., що складається з наступного: 498,79 грн. заборгованість за кредитом; 10417,76 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 4091,90 грн. заборгованість за комісією, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250,00 грн. штраф (фіксована частина); 750,42 грн. штраф (процентна складова) а також судові витрати (судовий збір) в сумі 1762,00 грн. Заочним рішенням Голопристанського районного суду від 16.05.2019 позов АТ КБ «ПриватБанк» частково задоволено: стягнуто з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором №б/н від 11.06.2008 в сумі 15758 грн. 87 коп., а також судові витрати в сумі 1762 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Ухвалою Голопристанського районного суду Херсонської області від 06.04.2020 задоволено заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення: заочне рішення Голопристанського районного суду від 16.05.2019 скасовано і призначено до судового розгляду (перегляду) цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. У заяві про перегляд заочного рішення [PERSON] вказала, що строк дії отриманої нею кредитної картки сплив у 2009 році, а тому банком при поданні позову було допущено порушення строків позовної давності. Натомість, через те, що вона фактично не проживає за місцем реєстрації і не була повідомлена належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи, в неї, відповідно, не було можливості подати заяву про застосування судом позовної давності, яка, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови у позові. 28.03.2020 від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на адресу суду надійшов відзив на заяву про перегляд заочного рішення, у якому представник банку вказав, що посилання відповідача на пропуск строку позовної давності не обґрунтований, оскільки Умовами та правилами надання банківських послуг між сторонами узгоджено продовження строку позовної давності на 50 років. Строк позовної давності щодо повернення кредиту в цілому починається зі спливом строку дії картки, тобто з грудня 2011 року, а банк звернувся до суду 21.05.2018, тобто до спливу строку позовної давності 50 років. Доказами укладення кредитного договору та наявності невиконаних кредитних зобов`язань є: копія кредитного договору, розрахунок заборгованості, копія паспорта відповідача, виписка по рахунку, фото клієнта з карткою. До відзиву банком додано довідку про видачу кредитної картки, реєстр позовів банку, анкету-заяву, Умови та Правила надання банківських послуг (витяг), Наказ про затвердження Умов та Правил. 13.04.2020 від [PERSON] на адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якій відповідач зазначила, що надані банком докази (Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи банку) не є доказом укладення кредитного договору, оскільки не містять на собі ані дати укладення, ані підпису клієнта. Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові №342/180/17 від 03.07.2019. Належним чином повідомлений представник позивача у судове засідання не прибув, надіслав клопотання про відкладення слухання у зв`язку з його зайнятістю в іншому процесі. Доказів поважності причин неявки (зайнятості в іншому процесі) не надав. Відповідно до ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Таким чином, оскільки представником банку не надано доказів поважності причин неявки, суд вважає можливим розглянути справу без участі представника позивача. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, оскільки вважає дії банку по нарахуванню процентів, пені та інших сум - неправомірними і такими, що спрямовані на незаконне збагачення. Пояснила, що, Умов і Тарифів банку не підписувала, хоча кредитною карткою користувалася. Вважає, що між нею та банком не досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, а тому вимоги про стягнення з неї боргу не грунтується на законі та договорі сторін. Заслухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. В матеріалах справи міститься Анкета-заява про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку, заповнена на ім`я [PERSON] , датована 11.05.2008. В анкеті внесені ПІБ заявника, її дата народження, ІПН [NUMBER] , адреса проживання, сімейний стан, паспортні дані, мобільний номер телефону, місце роботи, вид карти, яку заявник бажає отримати («Кредитка Універсальна 55 днів пільгового періоду»), номер картки ( [NUMBER] ), строк дії картки (до 12/11),а також зазначення бажаної суми кредитного ліміту (500 грн.), процентна ставка за користування кредитними коштами (2,5% на місяць), поле «щомісячна комісія» - порожнє; порядок погашення заборгованості за допомогою самостійного внесення коштів на картковий рахунок, або шляхом списання коштів. У анкеті відсутні пункти щодо збільшення строку позовної давності. На звороті анкети-заяви викладено друкований текст про надання згоди на те, що анкета-заява та Умови і правила надання банківських послуг, з якими ознайомлена клієнт, складають між банком і клієнтом єдиний договір. Анкета підписана [PERSON] і представником банку. Разом з відзивом банком надано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 08.10.2013 року, заповнену на [PERSON] , ІПН [NUMBER] , що свідчить про те, що [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . До позовної заяви банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, на якому не міститься підпису клієнта. У відповідності до розрахунку заборгованості, наданого АТ КБ «ПРИВАТБАНК», [PERSON] станом на 30.04.2018 має заборгованість за кредитом у загальному розмірі 16008,87 грн., що складається з: 498,79 грн. заборгованості за тілом кредиту; 10417,76 грн. заборгованості за нарахованими відсотками, 4091,90 грн. нарахована комісія, 1000,42 грн. заборгованість по судовим штрафам. Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пунктом 1 ч. 2 с т. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У відповідності до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як встановлено ч. 1 ч. 2 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Умови вчинення договорів визначені Главою 52 ЦК України. Так, за змістом ст.ст. 626-627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. (стаття 638 ЦК України). Стаття 639 ЦК України передбачає, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Таким чином, законодавець визначив, що для укладення кредитного договору між юридичною та фізичною особою сторони мають у письмовій формі (в тому числі за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем) досягти згоди щодо розміру кредиту, розміру і порядку нарахування процентів за його користування, строків користування кредитом та строків його повернення. Недосягнення такої згоди, як і недотримання вимог щодо форми, означає відсутність кредитного договору як повноцінного правочину. Вираженням згоди сторони з умовами договору є позначення, за яким можна ідентифікувати сторону договору і яке виражає її волевиявлення, зокрема підпис особи. За правилами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами. Як визначено ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Таким чином, зважаючи на зазначене вище, суд вважає, що надані банком Умови та правила надання банківських послуг, за умови невизнання їх відповідачем, не є складовою кредитного договору, оскільки не містять підпису клієнта. Крім того, за приписом ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Великою Палатою Верховного Суду 03.07.2019 винесено постанову у цивільній справі №342/180/17 та викладено висновок про те, що Умови і правила надання банківських послуг, а також Тарифи ПриватБанку не можуть вважатися складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником. У такому разі, банк не має права на стягнення відсотків, штрафів та інших сум, нарахування яких передбачено Умовами і Тарифами, однак фактично отримані позичальником кошти (тіло кредиту) мають бути повернуті позикодавцеві. Отже, суд, з урахуванням вищевказаних положень законодавства та висновків ВПВС, не приймає до уваги надані банком витяги з Умов та правил надання банківських послуг, як такі, що не є складовою кредитного договору. Разом з тим, судом встановлено, що в анкеті-заяві від 11.06.2008 року між банком та [PERSON] досягнуто згоди про видачу їй кредитної картки «Універсальна 55 днів пільгового періоду» № [NUMBER] зі строком дії до грудня 2011 року; встановлення кредитного ліміту у розмірі 500 грн.; процентної ставки за користування кредитом у розмірі 2,5% на місяць, що становить 30% річних; відсутність щомісячної комісії; порядок погашення заборгованості шляхом самостійного внесення коштів на картковий рахунок, або шляхом банківського списання, строк та періодичність платежів не обумовлені; строк кредитування та строк дії договору не обумовлені. Відповідно до розрахунку заборгованості [PERSON] у період з 13.06.2008 по 17.06.2008 отримала кредитні кошти в розмірі 498,79 грн., на які не нараховувалися проценти до 26.07.2008 у зв`язку із застосування пільгового періоду. Надалі, до вказаної суми тіла кредиту застосовано процентну ставку, обумовлену в анкеті заяві 30% річних. Декілька разів на рахунок [PERSON] надходили кошти, спрямовані на погашення заборгованості: 28.10.2013 8,5 грн.; 26.11.2013 40,00 грн.; 27.11.2013 112,71 грн.; 28.11.2013 112,71 грн.; 29.11.2013 112,71 грн.; 15.01.2014 0,02 грн.; 07.03.2014 0,01 грн.;09.10.2015 90,08 грн.; 28.02.2018 1,30 грн. Кожного разу за рахунок цих коштів було погашено проценти за користування кредитом. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною першою статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини другої статті 1054\~ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, із досліджених судом доказів вбачається, що банк надав [PERSON] у користування кредитну картку «Універсальна 55 днів пільгового періоду» і встановив на картковий рахунок кредитний ліміт. Відповідач скористалася кредитним лімітом, отримавши готівкові чи безготівкові кредитні кошти, внаслідок чого утворилася заборгованість по тілу кредиту в розмірі 498,79 грн. Строк дії договору, так само як і строк виконання зобов`язання, сторонами в анкеті-заяві не було обумовлено, натомість, строк дії наданої відповідачеві картки обмежений до 12 місяця 2011 року. Таким чином, сторонами при підписанні анкети-заяви було досягнуто згоди щодо строку надання банком для користування картки з кредитним лімітом. Після спливу строку дії картки, користування кредитним лімітом стало неможливим для [PERSON] , у зв`язку з чим, суд тлумачить існуючі умови договору як такі, що встановлюють строк кредитування до грудня 2011 року. При цьому враховується також відсутність доказів перевидання кредитної картки та отримання перевиданої картки відповідачем. Відтак, у межах строку кредитування до 30.11.2011 включно відповідач повинна була, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Починаючи з 01.12.2011 відповідач мала обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, відповідно до вимог ст. 509, 526 ЦК України. У відповідності до ст. 256 ЦК України, - позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За змістом ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Відповідно до статті 253\~ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Як встановлено ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки між сторонами укладено кредитний договір зі строком кредитування (повного повернення коштів) до грудня 2011 року, то саме після неповернення відповідачем суми кредиту в цілому з нарахованими відсотками та іншими платежами з 01.12.2011 року починається перебіг строку позовної давності. Натомість, у 2013, 2014, 2015, 2018 роках на рахунок [PERSON] надходили кошти, спрямовані на погашення заборгованості, що відповідно ч. 1 ст. 264 ЦК України, перериває строк позовної давності. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом 25.05.2018, тобто трирічний строк загальної позовної давності та річний строк спеціальної позовної давності не сплив, а тому заява відповідача про застосування ч. 4 ст. 267 ЦК України не підлягає задоволенню. Оцінюючи вимоги банку про стягнення нарахованих сум заборгованості, суд приходить до наступних висновків. З аналізу норм, що містяться у параграфах 1 та 2 («Позика», «Кредит») Глави 71 Цивільного кодексу України, а також з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у п.п. 48 55 постанови від 28 березня 2018 року у цивільній справі № 444/9519/12, суд вважає, що нарахування кредитодавцем процентів за договором кредиту після спливу строку кредитування (окрім процентів за ст. 625 ЦК України) суперечить положенням цивільного законодавства і природі кредитного договору. Такий висновок узгоджується також і з висновками Конституційного суду України, викладеними у рішенні від 10.11.2011 року у справі № 1-26/2011, щодо правової природи кредитного договору, укладеного зі споживачем послуг кредитування, яка поєднує у собі надання споживачеві коштів у користування та отримання банками справедливого прибутку від кредитування. При цьому, визначена п. 3. ст. 3 ЦК України свобода договору є обмеженою межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності (п. 3.2. Рішення). Таким чином, суд вважає, що на момент спливу строку кредитування , тобто 01.12.2011 у відповідача [PERSON] перед банком склалася заборгованість по тілу кредиту в розмірі 498,79 грн. та заборгованість по процентам у розмірі 500,45 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь банку. Розмір відсотків розраховувався судом наступним чином. Базова відсоткова ставка (2,5% на місяць) перемножувалася на заборгованість по тілу кредиту і на кількість місяців та днів строку кредитування. Так, строк з дня закінчення пільгового періоду (26.07.2008) до дня спливу строку кредитування (01.12.2011) склав три роки чотири місяці і чотири дні (сорок місяців і чотири дні). Тому розрахунок процентів за вказаний період має вигляд: 498,79*2,5%*40 місяців + 498,79*2,5% * 4/30 днів листопада 2011 року. Натомість, нараховані позивачем проценти на кредит після 01.12.2011 не мають правового підґрунтя, а тому вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про їх стягнення задоволенню не підлягають. Що стосується вимог позивача про стягнення неустойки, суд приходить до наступного. Погоджена сторонами Анкета-заява містить положення про те, що у разі порушення клієнтом строків здійснення платежів за зобов`язаннями, визначеними цим договором, більше ніж на 120 днів, у зв`язку з чим банк буде вимушений звернутися до суду, позичальник повинен сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову. Відповідно до вимог ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Згідно зі ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 ЦК України). Таким чином, оскільки штраф обраховується у процентах від суми простроченого зобов`язання, то положення договору про сплату штрафу в розмірі 250 грн. не відповідають ч. 2 ст. 549 ЦК України, а тому не підлягають задоволенню. Вимоги про стягнення з [PERSON] штрафу у відсотках від суми заборгованості також не підлягають задоволенню, оскільки договором обумовлене обрахування штрафу у відсотках від суми позову. що суперечить положенням ч. 3 ст. 549 ЦК України. Крім того, вимоги банку про стягнення заборгованості по пені не грунтується на договорі чи законі, оскільки підписана сторонами Анкета-заява не містить домовленості сторін про сплату пені у разі порушення позичальником строків виконання зобов`язання. Цивільний кодекс України також не містить імперативних норм щодо стягнення пені із боржників у кредитних зобов`язаннях. Відповідно ст.141 ЦПК України, пропорційно до задоволених позовних вимог, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: partial