Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що [PERSON] звернулась до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву б/н від 18.01.2012 року. Позивач посилаючись на ст.634 ЦК України зазначає, що між Банком та відповідачем укладений Договір про надання банківських послуг. Банком на підставі Договору про надання банківських послуг відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлений початковий кредитний ліміт, який в подальшому змінювався. Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку. Банк свої зобов`язання виконав, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач зобов`язався відповідно до умов Договору повернути витрачену частину кредитного ліміту, але не надав своєчасно банкові грошові кошти. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач, станом на 11.10.2020 року має заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 20553,86 грн. Позивач просить стягнути вказану заборгованість та понесені судові витрати з відповідача. Ухвалою Енергодарського міського суду від 04.01.2021 року (а.с.52), з урахуванням клопотання представника позивача (а.с.48), розгляд справи було призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а відповідачу запропоновано подати до суду заяву із обґрунтованим запереченням проти розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, клопотання про розгляду справи у судовому засіданні з повідомленням сторін та відзив на позов по вказаній справі. Згідно ч.5 ст.279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідача було належним чином повідомлено про розгляд даної справи в суді шляхом направлення копії ухвали суду від 04.01.2021 року, разом з позовною заявою та доданими до неї матеріалами (а.с.53), рекомендованою кореспонденцією через відділення поштового зв`язку «Укрпошта» на адресу зареєстрованого місця проживання/перебування відповідача відповідно до даних довідки від 04.01.2021 року (а.с.51), яка співпадає з адресою місця проживання зазначеною позивачем у позовній заяві (а.с.2), даними паспорту відповідача щодо місця реєстрації (а.с.40). Відповідачем до суду не надано заяви із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, клопотань або заяв про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, відзиву на позовну заяву чи заяв або клопотань про відкладення слухання справи. Представником позивача надано до суду письмове клопотання про розгляд справи без участі позивача (а.с.49). Враховуючи зазначене, суд вважає можливим розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження визначеного ухвалою суду від 04.01.2021 року на підставі наявних у справі матеріалів. У зв`язку з тим, що відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 18.01.2012 року відповідач звернувся до Банку та підписав Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.12). Підписуючи анкету-заяву про приєднання, позичальник надав згоду, що дана Заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами, складають між ним та банком Договір про надання банківських послуг. Позивач зазначає, що [PERSON] має заборгованість перед Банком в підтвердження якої надав відповідний розрахунок. Згідно до наданого розрахунку заборгованості, станом на 11.10.2020 року заборгованість відповідача становить 20553,86 грн., яка складається з наступного: 13796,51 грн. \~заборгованість за тілом кредиту; 13796,51 грн. \~заборгованість за простроченим тілом кредиту, 984,25 грн. заборгованість за простроченими відсотками, 5773,10 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625. Відповідно до частин першої, другої\~ст. 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей\~626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1\~ст. 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У\~ст. 526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1\~ст. 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно із ч. 1\~ст. 633 ЦК України\~публічним є договір, в якому одна сторона\~підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст.\~634\~цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633,634\~ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом ч.2 ст.1056-1\~ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч. 1 ст.1048\~ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст.\~549\~ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2 ст.\~551\~ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Позивач просить стягнути з відповідача в тому числі прострочені відсотки, разом з цим в анкеті-заяві позичальника [PERSON] процентна ставка не зазначена. Обґрунтовуючи вимогу щодо стягнення з відповідача відсотків позивач посилається на витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який АТ КБ «ПриватБанк» долучено до позовної заяви. Проте, наданий позивачем витяг не підписаний відповідачем, а отже відсутні підстави стверджувати, що саме такі Умови та тарифи діяли на час укладення договору, та відповідно були надані [PERSON] для ознайомлення, тобто погоджені сторонами. Крім того, Банком наданий Витяг з Тарифів, який також не підписаний відповідачем. Даний Витяг містить умови користування кредитними коштами за різними видами тарифів, а саме: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold» (а.с.13). Разом з цим, в Анкеті-заяві, яка підписана відповідачем взагалі не зазначено виду банківських послуг, які надаватимуться відповідачу, в тому числі не вказано яку платіжну картку «Універсальна» він виявив бажання оформити. Відтак, в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1\~ст. 634 ЦК України\~за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів (довідку) та Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Правовим висновком Великої Палати Верховного Суду (постанова Палати від 03.07.2019 року, справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19) визначено, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Отже, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, надані банком Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). В Україні визнається і діє принцип верховенства права.\~Конституція України\~має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі\~Конституції України\~і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у\~ст. 8 Конституції України. Відповідно до ч. 4\~ст. 42 Конституції України\~держава захищає права споживачів. Згідно з ч. 1\~ст. 1 ЦК України\~цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у\~ст. 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1\~ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1\~ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У ч.ч. 1, 3\~ст.509 ЦК України\~вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1\~ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів»\~(далі - Закон №1023-XII). Згідно з п. 22 ч.1\~ст. 1 Закону № 1023-XII\~споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули\~Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»\~від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4\~ст. 42 Конституції України\~участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід зауважити, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Зважаючи на наведене, на підставі наданих позивачем доказів, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених ч. 2\~ст. 11 Закону № 1023-XII\~про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодив зі споживачем саме ті умови, про які зазначав при подачі позову. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Вищевказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц. Крім того, у постанові Верховного Суду по справі справа № 306/486/17 (провадження № 61-34520св18) від 10 жовтня 2019 року Верховний Суд в оцінці поведінки та способу ведення справ позивачем зазначив, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах. Враховуючи викладене, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати відсотків за користування кредитними коштами. Отже, вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 984,25 грн. та заборгованості відсотками нарахованими за прострочений кредит згідно ст.625 у розмірі 5773,10 грн. є безпідставними, оскільки позивачем не доведено укладення договору на таких умовах. Із виписки по особовому рахунку [PERSON] вбачається, що Банком нараховувались та з рахунку автоматично списувались відсотки за користування кредитом, сплата та розмір яких не було погоджено сторонами. З наданого банком розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку випливає, що прострочене тіло кредиту утворювалось у зв`язку з включенням до нього всіх несплачених відповідачем нарахувань, постійно збільшуючи його, що не було передбачено узгодженими умовами договору. Суд приходить до висновку, що за своєю суттю прострочене тіло кредиту, на яке вказує позивач у своїй позовній заяві, є завуальованими відсотками за користування кредитними коштами, адже до нього входить плата за користування кредитом, а не, власне, надані позичальнику в користування кошти. Таким чином, наявність заборгованості за тілом кредиту у розмірі 13796,51 грн. та простроченим тілом кредиту в розмірі 13796,51 грн. не підтверджується матеріалами справи. Разом з цим, відповідач фактично отримав та використовував кошти надані банком на кредитну картку, а тому наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача фактично використаної суми кредитних коштів. Так, відповідно до наданої позивачем виписки за договором фактична сума витрат клієнтом (відповідачем) коштів позивача складає 9109,51 грн., а сума коштів внесених клієнтом (відповідачем) на погашення заборгованості 6020,54 грн. (а.с.8-9). Тобто різниця складає 3088,97 грн., та це є саме та сума заборгованості (тіло кредиту), яка підлягає стягненню на користь позивача з відповідача, з урахуванням внесених коштів. Будь-яких інших доказів щодо здійснення [PERSON] витрат коштів у розмірі більшому ніж встановлено судом згідно розрахунку, матеріали справи не містять. На підставі вищевикладеного, до стягненню з відповідача підлягає сума боргу (тіло використаного кредитного ліміту) у розмірі 3088,97 грн. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно положень\~ст.ст.78,\~79\~ЦПК України,\~суд не\~бере до\~уваги докази,\~що одержані\~з порушенням\~порядку,\~встановленого законом. Обставини\~справи,\~які за\~законом мають\~бути підтверджені\~певними засобами\~доказування,\~не можуть\~підтверджуватися іншими\~засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ч.ч.5,6\~ст.81\~ЦПК України,\~докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування\~не може\~ґрунтуватися на\~припущеннях. Згідно з ч.7 ст.81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки вимоги позивача задоволено частково у розмірі 3088,97 грн., з відповідача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 315,90 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial