Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-12 00:00:00

В березні 2012р. до Суворовського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] до Держави України, в особі Президента України, Державної казначейської служби України, Прокуратури Одеської області, Державної казначейської служби. В своїх позовних вимогах позивач посилався на те, що органи дізнання та прокуратури незаконного його звинуватили у скоєнні злочину, у звязку з чим, він тривалий час знаходився під вартою, а також до теперішнього часу розгляд кримінальної справи триває, що порушує його законні права. В звязку з чим, позивач просив стягнути з Держави України за рахунок державного бюджету матеріальну та моральну шкоду у розмірі 3490000 гривень. В процесі розгляду справи [PERSON] уточнив свої вимоги до Держави України, в особі Прокуратури Одеської області, Державної казначейської служби України, Головне Управління Державної казначейської служби України в Одеській області, про відшкодування моральної шкоди у зв'язку з порушення розумних строків судового розгляду кримінальної справи в суді. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 21 квітня 2008 року по даний час позивач перебуває під слідством та судом по кримінальній справі за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.190, ч 2- 3 ст. 358 КК України, за яким він не визнає себе винним. Позивач вважає, що внаслідок процесуальної несумлінності і штучної процесуальної тяганини з боку прокуратури Одеської області, що підтримує державне обвинувачення у суді були суттєво порушені розумні строки розгляду кримінальної справи у суді в наслідок чого йому завдана моральна шкода яку позивач оцінює в 3 000 000 (три мільйони гривень) гривень. Позивач вважає що тяганина судового розгляду кримінальної справи у суді на протязі 8 років та 6 місяців є процесуальним зловживанням службовим положенням з боку прокуратури Одеської області, що підтримує державне обвинувачення у суді та тиском на обвинуваченого з метою зламати моральну волю обвинуваченого та зізнання у скоєнні злочину які обвинувачений не вчиняв. Позивач посилаються на наступні обставини. Так, 21 квітня 2008 року [PERSON] був затриманий співробітниками карного розшуку МУ УМВС України в Одеській області. 21 квітня 2008 року [PERSON] пред'явлено обвинувачення у скоєнні кримінальних правопорушень відповідальність за яке передбачена ч. 3 ст. 190 , ч 2, 3 ст 358 КК України 22 квітня 2008 року [PERSON] який підозрюється у скоєнні кримінальних правопорушеннях відповідальність за яке передбачена ч. 3 ст. 190 , ч 2, 3 ст 358 КК України обраний Приморським районним судом м. Одеси запобіжний захід у вигляді утримання під вартою. 05 травня 2008 року [PERSON] був доставлений до слідчого ізолятору м. Одеси. У зв'язку з умовами не сумісними з життєвими умовами та тримання у ізоляторі тимчасового затримання особи який обрано запобіжний захід більше ніж 15 діб в подальшому захворів на тяжке захворювання туберкульоз легенів. У період з 03.06.2008 року по 18.12.2008 року знаходився на лікуванні в медичній частині ОСІ з діагнозом А-19 , вперше діагностованний туберкульоз верхньої частини правої легені. В подальшому внаслідок погіршеня стану здоров'я побоючись за здоров'я свого малолітнього сина вимушений був проживати окремо від сім'ї, в подальшому вимушений був розлучитися. (Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 листопаду 2013 року - цивільна справа № 523/10882/13-ц ) 15.10.2016 року в наслідок прогресування хвороби у позивача був діагностований лівосторонній гідроторокс що призвело до хірургічного втручання та виконана пункція плевральної полості зліва та евакуйовано з лівої легені 1 літр 700 мл. серозного екссулата., хворий непрацездатен. 22 червня 2008 року кримінальна справа за обвинуваченням [PERSON] у скоєнні кримінальних правопорушень відповідальність за яке передбачена ч. 3 ст. 190 , ч 2, 3 ст 358 КК України була передана до Суворовського районного суду м. Одеси Позивач стверджує, що прокурор м. Одеси що підтримує державне обвинувачення умисно не з 'явлався до суду на протязі 8 місяців чим штучно затягував розгляд справи та питання щодо зміни запобіжного заходу обвинуваченому який постійно знаходився на лікарняному корпусі слідчого ізолятору. 22 квітня 2009 року [PERSON] [PERSON] районним судом м. Одеси був змінений зпобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Таким чином хворий [PERSON] календарний рік знаходився під вартою. Згідно вироку Суворовського районного суду м. Одеси від 21.02.2011 року [PERSON] визнано винним у скоєні злочинів передбачених ч 2, З, ст.. 358 , ч 1 ст. 190 КК України та призначено покарання у вигляді 2 років обмеження волі. На підставі ст.. 72 КК України визнати [PERSON] таким що відбув покарання повністю. Згідно Ухвали апеляційного суду Одеської області від 12. 07 2011 року вказаний вирок скасований повністю , в ухвалі апеляційного суду Одеської області відображено що факти вказані у обвинувальному акті не відповідають дійсним обставинам кримінальної справи, кримінальна справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому составі суду Згідно Окремої Ухвали апеляційного суду Одеської області від 12 липня 2012 року встановлено порушення судом розумних строків розгляду кримінальної справи та зазначено що, зокрема, кримінальна справа у порядку кримінального судочинства повинна бути розглянута на протязі 2- х років. 11 березня 2014 року у судовому засіданні при розгляді кримінальної за обвинуваченням [PERSON] у скоєнні кримінальних правопорушень відповідальність за яке передбачена відповідальність за ч. 3 ст. 190 , ч 2, З ст 358 КК України прокурором м. Одеси було змінено обвинувачення шляхом виключення обвинувачення у скоєнні кримінального правопорушення відповідальність за яке передбачена за ч 3 ст. 190 КК України 18 липня 2014 року у судовому засіданні при розгляді кримінальної за обвинуваченням [PERSON] у скоєнні кримінальних правопорушень відповідальність за яке передбачена відповідальність за ч 2, 3 ст 358 КК України прокурором м. Одеси було змінено обвинувачення шляхом виключення обвинувачення у скоєнні кримінального правопорушення відповідальність за яке передбачена за ч 2 ст. 358 КК України Остання редакція обвинувачення [PERSON] від 18 липня 2014 року передбачає обвинувачення [PERSON] у скоєнні кримінального правопорушення відповідальність за яке передбачена відповідальність за ч 3 ст. 358 КК України. Згідно вироку Суворовського районного суду м. Одеси від 02. 10. 2014 року [PERSON] визнано винним у скоєні злочину передбаченого ч З, ст.. 358 КК України , від кримінальної відповідальності звільнено за спливом давнини Згідно Ухвали апеляційного суду Одеської області від 28 . 05. 2015 року вказаний вирок скасований повністю , кримінальна справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому составі суду 22.12.2015 року суддею Суворовського районного суду міста [PERSON] Шкуренковим при розгляді кримінальної справи за обвинуваченням [PERSON] у скоєнні кримінального правопорушення відповідальність за яке передбачена ч 3 ст. 358 КК України за систематичну неявку прокурора що підтримує державне обвинувачення у суді була винесена Окрема Постанова на адресу прокуратури м. Одеси щодо грубих порушень КПК України ( у редакції 1960 року) про що доведено до прокуратури Одеської області для відома. Позивач посилається на те, що згідно ст. 121 Конституції України на прокуратуру покладається обовязок підтримання державного обвинувачення в суді. Згідно ст. 264 КПК України (у редакції 1960 року) участь прокурора в судовому засіданні є обов'язковою. В звязку з чим, позивач вважає, що було порушено ч. 1 ст. 6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», згідно якої, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь- якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. На підставі викладеного, позивач просить з Держави Україна, в особі прокуратура Одеської області, Державної казначейської служби України, Головного Управління Державної казначейської служби України в Одеській області моральну шкоди у зв'язку з порушення розумних строків судового розгляду кримінальної справи в суді в розмірі 3000000 (три мільйона) гривень. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та пояснив, що з квітня 2008р. йому інкримінують скоєння кримінального правопорушення, яке він не вчиняв. Позивач вважає, що неодноразові неявки прокурора в судові засідання є наслідком невиправданого затягування розгляду справи. Прокуратура, за твердженням позивача, неналежним чином виконує свої обовязки щодо підтримання державного обвинувачення в суді, не дає можливості суду своєчасно завершити розгляд справи. Представниця прокуратури Одеської області позовні вимоги не визнала та пояснила, що в суді не завершений розгляд справи щодо вчинення кримінального правопорушення позивачем. Прокуратура здійснювала необхідний осяг підтримання державного обвинувачення, прокурори постійно прибували в суд для участі в розгляді справи. При цьому, прокурор визнала, що дійсно прокурори декілька разів не зявились в судове засідання, проте це не є причиною тривалого розгляду справи. Крім того, перерви в судовому засіданні були викликані також іншими обставинами, а саме неявки свідків, потерпілих, зайнятістю судді, а також неявкою самого обвинуваченого. Представники Державної казначейської служби України, Головного Управління Державної казначейської служби України в Одеській області в судове засідання не зявились, про розгляд справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. Так судом встановлено, що 21 квітня 2008 року [PERSON] був затриманий співробітниками карного розшуку МУ УМВС України в Одеській області. 21 квітня 2008 року [PERSON] пред'явлено обвинувачення у скоєнні кримінальних правопорушень відповідальність за яке передбачена ч. 3 ст. 190 , ч 2, 3 ст. 358 КК України 22 квітня 2008 року [PERSON] який підозрюється у скоєнні кримінальних правопорушеннях відповідальність за яке передбачена ч. 3 ст. 190 , ч 2, 3 ст. 358 КК України обраний Приморським районним судом м. Одеси запобіжний захід у вигляді утримання під вартою. 05 травня 2008 року [PERSON] був доставлений до слідчого ізолятору м. Одеси. 22 червня 2008 року кримінальна справа за обвинуваченням [PERSON] у скоєнні кримінальних правопорушень відповідальність за яке передбачена ч. 3 ст. 190 , ч 2, 3 ст 358 КК України була передана до Суворовського районного суду м. Одеси. Позивач стверджує, що прокурор м. Одеси що підтримує державне обвинувачення умисно не з 'явлався до суду на протязі 8 місяців чим штучно затягував розгляд справи та питання щодо зміни запобіжного заходу обвинуваченому який постійно знаходився на лікарняному корпусі слідчого ізолятору. Згідно вироку Суворовського районного суду м. Одеси від 21.02.2011 року [PERSON] визнано винним у скоєні злочинів передбачених ч 2, З, ст.. 358 , ч 1. ст. 190 КК України та призначено покарання у вигляді 2 років обмеження волі. На підставі ст.. 72 КК України визнати [PERSON] таким що відбув покарання повністю. Згідно Ухвали апеляційного суду Одеської області від 12. 07 2011 року вказаний вирок скасований повністю , в ухвалі апеляційного суду Одеської області відображено що факти вказані у обвинувальному акті не відповідають дійсним обставинам кримінальної справи, кримінальна справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому составі суду 11 березня 2014 року у судовому засіданні при розгляді кримінальної за обвинуваченням [PERSON] у скоєнні кримінальних правопорушень відповідальність за яке передбачена відповідальність за ч. 3 ст. 190 , ч 2, З ст 358 КК України прокурором м. Одеси було змінено обвинувачення шляхом виключення обвинувачення у скоєнні кримінального правопорушення відповідальність за яке передбачена за ч 3 ст. 190 КК України 18 липня 2014 року у судовому засіданні при розгляді кримінальної за обвинуваченням [PERSON] у скоєнні кримінальних правопорушень відповідальність за яке передбачена відповідальність за ч 2, 3 ст 358 КК України прокурором м. Одеси було змінено обвинувачення шляхом виключення обвинувачення у скоєнні кримінального правопорушення відповідальність за яке передбачена за ч 2 ст. 358 КК України Остання редакція обвинувачення [PERSON] від 18 липня 2014 року передбачає обвинувачення [PERSON] у скоєнні кримінального правопорушення відповідальність за яке передбачена відповідальність за ч 3 ст. 358 КК України. Згідно вироку Суворовського районного суду м. Одеси від 02. 10. 2014 року [PERSON] визнано винним у скоєні злочину передбаченого ч З, ст.. 358 КК України , від кримінальної відповідальності звільнено за спливом давнини Згідно Ухвали апеляційного суду Одеської області від 28 . 05. 2015 року вказаний вирок скасований повністю , кримінальна справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому составі суду. З протоколу судового засідання вбачається, що судові засідання по вищевказаній кримінальній справі в період до 27 березня 2012р., тобто дати подачі позову відбулись: 12.08.2008р., 21.08.2008р., 17.02.2009р., 04.03.2009р., 23.03.2009р., 05.04.2009р., 10.04.2009р., 22.04.2009р., 20.05.2009р., 24.06.2009р., 10.07.2009р., 16.09.2009р., 08.10.2009р., 22.10.2009р., 29.10.2009р., 17.11.2009р., 03.12.2009р., 23.12.2009р., 15.01.2010р., 10.02.2010р., 16.03.2010р., 26.03.2010р., 22.04.2010р., 12.05.2010р., 31.05.2010р., 17.06.2010р., 01.07.2010р., 13.09.2010р., 28.09.2010р., 28.10.2010р., 29.11.2010р., 14.12.2010р., 24.12.2010р., 28.01.2011р., 11.02.2011р., 18.02.2011, 21.02.2011р., 12.07.2011р., 27.09.2011р., 10.10.2011р., 24.10.2011р., 10.11.2011р., 24.10.2011р., 10.11.2011р., 30.11.2011р., 13.12.2011р., 24.02.2012р., 14.03.2012р., В вищевказані судові засідання не зявився прокурор в наступні дати 17.02.2009р., 10.04.2009р., 20.05.2009р., 26.03.2010р., 24.12.2010р., 28.01.2011р., 14.03.2012р.. Таким чином, деякі дійсно судові засідання були не проведені, оскільки в судове засідання не зявився прокурор, проте неявки не носили систематичного характеру. При цьому, більшість перерв в розгляду справи відбувалась за інших підстав Під час вирішення вищевказаної справи суд звертає уваги на наступні норми законодавства, враховуючи їх чинність під здійснення процесуальних дій. Так, підтримання державного обвинувачення в суді одна з основних конституційних функцій прокуратури, яка закріплена в ст. 121 Основного Закону, Законі України «Про прокуратуру» (п. 1 ст. 5) від 5 листопада 1991 року N 1789-XII (яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), а повноваження прокурора в суді у статті 264 КПК України. Відповідно до цих нормативно-правових актів участь прокурора у судовому засіданні є обовязковою, крім випадків: коли розглядаються справи про злочини, передбачені частиною першою статті 27 цього Кодексу; коли він відмовився від підтримання державного обвинувачення. Закріпивши на конституційному рівні за прокуратурою функцію підтримання державного обвинувачення, держава, визначила її важливу роль у захисті прав і свобод людини й громадянина. Закон України «Про прокуратуру» чітко визначає завдання прокурора в судовому процесі: «Прокурор, який бере участь у розгляді справ у судах, додержуючи принципу незалежності суддів і підкорення їх тільки закону, сприяє виконанню вимог закону про всебічний, повний і обєктивний розгляд справ та постановленню судових рішень, що ґрунтуються на законі» (ст. 34). В силу цього, прокурор відповідно до цієї правової норми та ст. 22 КПК України зобовязаний вжити всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного і об?єктивного дослідження обставин справи, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдують обвинуваченого, а також обставини, що пом?якшують і обтяжують його відповідальність. Судовий розгляд це одна з основних стадій кримінального процесу. В цій стадії суд, здійснюючи правосуддя, остаточно досліджує всі істотні обставини, перевіряє докази, зібрані при провадженні дізнання і досудового слідства, та постановляє виправдувальний чи обвинувальний вирок з призначенням покарання або без призначення покарання. В стадії судового розгляду реалізуються принципи кримінального процесу, зокрема, засади судочинства, закріплені в ст. 129 Конституції України законність; рівність всіх учасників процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін і свобода в наданні ними своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості; підтримання в суді державного обвинувачення прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист. Відповідно до п. 8 ст. 32 КПК України в редакції 1960р. «Учасники процесу» обвинувачений, підозрюваний, захисник, а також потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач та їхні представники. Таким чином, сукупність процесуальних дій учасників процесу є складовою судового розгляду будь-якої кримінальної справи. З журналів судових засідань за кримінальним провадженням вбачається, що судові засідання по справі відклались за різних причин, і при цьому неявка прокурора не мала систематичного характеру. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Згідно ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Частиною 6 ст. 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. У відповідності до ч. 7 ст. 1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Необхідно відзначити, що Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року N 266/94-ВР, в ст.ст.1-2 не передбачено випадків відшкодування шкоди внаслідок неявки прокурора в судові засідання, а також неналежного підтримання державного обвинувачення в суді. Таким чином, чином суд по справі саме ухвалює рішення, а не постанову (ухвалу), згідно положень вищевказаного Закону. Крім того, позивач в своїх вимогах не просив застосувати вимоги вищевказаного Закону. В своїх позовних вимогах позивач посилається на порушення прокуратурою ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод». Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Статтею 6 Конвенції гарантується право людини і громадянина на справедливий суд. З аналізу практики ЄСПЛ щодо тлумачення поняття «розумний строк» вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один і той самий строк для всіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі «Броуган та інші проти Сполученого Королівства»). У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги в зазначеному відношенні, охоплює весь період провадження. Обовязковість урахування цілої низки конкретних обставин справи при визначенні розумності строку зумовила також необхідність створення ЄСПЛ переліку взаємоповязаних критеріїв. У п.116 рішення ЄСПЛ від 12.03.2009 у справі «Вергельський проти України» зазначено: «розумність тривалості провадження має оцінюватися у світлі конкретних обставин справи та з урахуванням таких критеріїв, як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів (див., серед багатьох інших, п.67 рішення у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції»). Одним із таких прикладів, коли поведінка заявників стала однією з причин тривалого розгляду спору, є рішення у справі «Чирикоста і Віола проти Італії», де 15-річний строк розгляду було визнано виправданим, оскільки самі заявники 17 разів зверталися з проханням про відстрочення процесу і не заперечували проти 6 перенесень розгляду, здійснених на підставі заяви іншої сторони у справі. Таким чином, суд вважає, що тривалість розгляду даної справи було викликано сукупності процесуальний дій учасників процесів, а не виключно прокуратурою. На підставі вищенаведеного, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed