Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити в повному обсязі позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а саме: - визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 12.11.2010 року за №2-1790 на житловий будинок по [ADDRESS]; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку по [ADDRESS] як на майно, нажите подружжям за час шлюбу; - визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину житлового будинку по [ADDRESS] як за спадкоємцем за законом першої черги після померлої [INFO] року [PERSON], та особи, яка має обов'язкову частку у спадщині. Оскаржуваним рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29 квітня 2014 року відмовлено повністю в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсними заяв, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що [PERSON] згідно ст.22,28 Кодексу законів про шлюб та сім'ю, ст.ст.60,70 СК України має право на 1/2 частину спірного майна, та зазначені норми не передбачають такого виду розпорядження як відмова від частки спільного майна подружжя. Апелянт наполягає, що підписуючи заяву про відмову від прийняття спадщини за законом на 1/4 частину спадщини на користь доньки він не усвідомлював, що позбавляє себе єдиного житла, оскільки вважав, що залишиться проживати у своєму будинку, а донька буде піклуватися про нього та не буде перешкоджати у користуванні будинком, який фактично за життя був спільною сумісною власністю його та дружини. В письмових запереченнях на апеляційну скаргу [PERSON] просить апеляційну скаргу [PERSON] відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін, оскільки відмова спадкоємця від отримання спадщини чи частки в спільному майні подружжя, або їх отримання є правом спадкоємця, а не обов'язком, тому [PERSON] добровільно скористався своїм правом та відмовився від цього майна, протягом 4-х років таку відмову не оскаржував та втратив право вимоги повернення майна у вже фактично добросовісного набувача спірного майна - [PERSON] Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення,ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відтак, повно і об»єктивно з»ясувавши усі обставини справи, правильно визначивши норми матеріального закону, які підлягають застосуванню до правовідносин між сторонами, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку стосовно вирішення спору в частині вимог [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 листопада 2010 року №2-1790 на житловий будинок [ADDRESS]. невірно застосував Проте, зазначені вимоги процесуального закону судом при ухваленні оскаржуваного рішення не були повністю дотримані, враховуючи наступне. Як встановлено апеляційним судом, з 16 листопада 1974 року [PERSON] та [PERSON] (зміна прізвища на «[PERSON]») перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.10). В 1978 році під час перебування у шлюбі подружжя [PERSON] збудували житловий будинок з господарськими спорудами по [ADDRESS]. На підставі рішення виконкому Новозаводської районної ради №86 від 08 червня 1998 року на цей будинок [PERSON] видано свідоцтво про право власност (а.с.27). [INFO] року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, зареєстрованим у відділу реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції за актовим записом №942 (а.с.11) Зазначені обставини справи в апеляційному суді учасники судового розгляду не спростовували та не заперечували. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина та зі спадкової справи вбачається, що 21 вересня 2010 року [PERSON] звернулася до Другої чернігівської державної нотаріальної контори про прийняття за законом спадкового майна, яке залишилося після смерті її матері - [PERSON] (а.с.22). 21 вересня 2010 року [PERSON] також звернувся до Другої чернігівської державної нотаріальної контори із заявою про свідому відмову від всього майна після смерті дружини за законом, заповітом, заповідальним розпорядженням. Нотаріусом роз'яснено, що ця заява не може бути повернута та роз'яснено зміст ст.ст.1273-1274 ЦК України, що така відмова є безумовна та беззастережна. Спадкоємець, який відмовився від спадщини, вважається таким, що відмовився від усього спадкового майна (а.с.22 зворот). Одночасно, 21 вересня 2010 року [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із заявою про те, що він є таким, що пережив дружину, і не претендує на половину в спільному майні, набутому ними в період шлюбу з померлою та одержання свідоцтва про право власності на це майно (а.с.22 зворот). 20 листопада 2010 року державний нотаріус Другої чернігівської державної нотаріальної контори видав [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом вцілому на житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] та свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку (пай) № [NUMBER], що знаходиться на території Пльохівської сільської ради (а.с.32 зворот, 33 зворот). Виходячи з вимог ст.ст. 22,28 КпШС УРСР, чинного в період надбання спірного майна подружжям [PERSON], та відповідно до положень ст.ст. 60, 70 СК України, чинного на час смерті [PERSON], майно, придбане у період шлюбу, є спільною власністю подружжя та у разі його поділу частки майна дружини та чоловіка є рівними. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), а ст.1218 ЦК України передбачає, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Стаття 1261 ЦК України передбачає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно до ч.ч.1,5,6 ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною, та може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Окрім того, ч.2 ст.1274 ЦК України передбачено, що спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. У разі відмови від спадщини одним із спадкоємців за законом застосовується норма ч.2 ст. 1275 ЦК, відповідно до якої частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. У разі відкликання своєї відмови від прийняття спадщини протягом строку, встановленого для її прийняття, він відновлює своє право на спадкування. Як вбачається з матеріалів спадкової справи, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/2 частину житлового будинку по [ADDRESS], спадкоємцями першої черги є чоловік померлої - [PERSON] та її донька - [PERSON] В порядку ст.1274 ЦК України [PERSON] протягом строку на прийняття спадщини відмовився від 1/4 частини спадкового майна, яке належало йому за законом після смерті дружини на користь доньки - [PERSON] Як односторонній правочин, відмова від спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених ст.ст. 225, 229-231, 233 ЦК України, коли вона мала місце під впливом насилля, погрози, обману, помилки або інших обставин, які згідно з цивільним законодавством є підставами для визнання правочинів недійсними (ч.5 ст.1274 ЦК України). Як роз'яснено в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 6 листопада 2009 року, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно ч. 5 ст. 1273 ЦК України відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Спадкоємець не має права ставити відмову від успадкування своєї частки у майні померлого власника в залежність від будь-яких умов чи застережень. Зазначеною нормою закону передбачено, що спадкоємець не може в обмін на відмову від прийняття спадщини вимагати отримання для себе або інших осіб будь-яких матеріальних чи нематеріальних благ. Підставою звернення до суду з позовом про визнання недійсною відмову на 1/4 частину спадщини [PERSON] зазначає - подальший продаж будинку та почати проживати окремо, винайти людину, яка б за ним доглядала. Однак, після того як його сподівання не виправдалися, він звернувся до суду з відповідним позовом. За доводами апеляційної скарги [PERSON] під час підписання відмови від прийняття спадщини за законом на користь доньки добровільно, усвідомлюючи значення своїх дій написав відповідну заяву, нотаріусом було роз'яснено вимоги ст.ст.1273-1274 ЦК України, протягом шести місяців з часу відкриття спадщини [PERSON] не відкликав таку відмову, тобто [PERSON] на законних підставах набула права на 1/4 частину спадщини, на користь якої відмовився апелянт. Відтак, апеляційній суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання за [PERSON] право власності на 1/4 частину житлового будинку по [ADDRESS] як за спадкоємцем за законом першої черги після померлої [INFO] року [PERSON], та особи, яка має обов'язкову частку у спадщині, оскільки всупереч ст.ст.10,60 ЦПК України апелянтом не надано належних та беззаперечних доказів про помилку щодо обставин, які мають істотне значення. Разом з тим, апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції в частині відмови у визнанні частково недійсним свідоцтво про право на спадщину, яке видано на ім'я [PERSON], виходячи з наступного. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст.58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. Як вбачається з матеріалів справи, в 1974 році зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], під час якого вони в 1978 році побудували спірний житловий будинок, отримавши свідоцтво про право власності в 1998 році на ім'я [PERSON] Відтак, порядок визнання спільної сумісної власності подружжя регулюється за нормами Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР 1969 року, які діяли під час виникнення спірних правовідносин. Відповідно до ч.1 ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Як роз'яснено в п.3 розділу 4 Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов'язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, схваленої рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України від 29 січня 2009 року, одержання частки у спільному майні є правом того із подружжя, хто є живим. Не має права відмовитися від своєї частки у спільному майні той із подружжя, який пережив, на користь інших спадкоємців, оскільки його частка не входить до складу спадкового майна. Сукупність зібраних по справі доказів свідчить про те, що за життя [PERSON] житловий будинок був спільною сумісною власністю подружжя, після смерті дружини у апелянта залишилося право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку як на майно, набутого подружжям під час шлюбу, яке не входить до спадкової маси, та від якого апелянт відмовитися не може. Як роз'яснено в п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Відповідно до п.241 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 3 березня 2004 р. (чинної на час виникнення спірних правовідносин) у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видане на половину спільного майна. За таких обставин, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої увійшла лише 1/2 частина спірного житлового будинку, у [PERSON] залишилося право власності на 1/2 частину майна, нажитого за час шлюбу, тобто видача державним нотаріусом Другої чернігівської державної контори Криворучко І.К. на ім'я [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на весь спірний житловий будинок порушує права та законні інтереси [PERSON], якому належить 1/2 частина майна, нажитого під час шлюбу. Окрім того, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у визнанні за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку по [ADDRESS], оскільки апелянт не позбавлений можливості звернутися до нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва про право власності на 1/2 частку майна, яке нажито подружжям за час шлюбу. Зазначені обставини не були взяті до уваги та не досліджені судом першої інстанції, що призвело до передчасної відмови позивачу в задоволенні його позовних вимог, не врахувавши, що до складу спадщини увійшла лише 1/2 частина спірного житлового будинку, а тому видача свідоцтва на ім'я [PERSON] на весь житловий будинок порушує права та інтереси другого з подружжя, яким є [PERSON] Таким чином, апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині відмови у визнанні частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, в іншій частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Outcome: partial