Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті спору, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Оскаржуваним рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 11 грудня 2013 року задоволено частково позовні вимоги [PERSON] - визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності на гараж по [ADDRESS] видане [PERSON] 30.04.2001 року Корюківською міською радою Чернігівської області. Скасовано державну реєстрацію права власності [PERSON] на цей гараж, здійснену бюро технічної інвентаризації районного комунального підприємства «Рампа» 30.04.2001 року - запис у реєстровій книзі № 16 за № 126 та реєстраційний напис на оригіналі свідоцтва про право власності на гараж [PERSON] від 30.04.2001 року. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено, вирішено питання про розподіл між сторонами судових витрат. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що [PERSON] протягом 17 років користувався спірною ділянкою площею 0,055, яка виділена йому в користування із земельної ділянки [PERSON] та за її згодою, що обумовлено у рішенні виконкому Корюківської міської ради № 88 від 23 травня 1996 року для будівництва гаража. Вказана земельна ділянка була винесена в натурі на місцевості, виготовлено будівельний паспорт, складена схема розміщення будівель, дозволено будівництво гаража та видано апелянту свідоцтво про право власності на гараж від 30 квітня 2001 року. Зазначене свідоцтво про право власності на гараж апелянт офіційно отримав в структурі органу місцевого самоврядування і цей документ ніколи не викликав ніяких сумнівів у апелянта та ніким не заперечувався. За твердженням апелянта висновок експерта № 32 від 30.01.2013 року ґрунтується на припущеннях, а не на конкретних висновках, оскільки апелянтові не відомі підстави, за яких свідоцтво про право власності на гараж від імені [PERSON] в графі «Керівник органу» виконані не [PERSON], а іншою особою. Апелянт розцінює висновок експерта №298 від 29.05.2013 року як помилковий, оскільки оскаржуване свідоцтво отримане у міській раді і сумнівів у справжності вказаного документу у апелянта не виникало. [PERSON] зазначає, що судами вже вирішувалися аналогічні позовні вимоги [PERSON], зокрема, рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 12 квітня 2012 року їй відмовлено в задоволенні позову про визнання свідоцтва про право власності на гараж недійсним, що згідно до п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України є підставою для закриття провадження в цій частині позовних вимог [PERSON] Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача [PERSON] - [PERSON], який наполягав на залишенні рішення суду першої інстанції без змін, дослідивши матеріали справи та матеріали цивільних справ №№ 2-30/2012, 2-407/11, матеріали інвентаризаційної справи № 4100 на садибу [ADDRESS], обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків. Перевіряючи згідно до ст. 303 ЦПК України рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді, апеляційним судом встановлено наступні обставини. З наявних у інвентаризаційній справі акту від 17 березня 1961 року та з висновку від 10 квітня 1961 року Чернігівського міжміського БТІ вбачається, що на місці згорілого у 1943 р. будинку [PERSON] у 1947 році збудоване домоволодіння, розташоване у садибі мірою 1200 кв.м та яке складається з одного будинку, одного сараю та одного погреба і розташоване у [ADDRESS] У 1961 році [PERSON] звернувся до Корюківської міської ради для визнання за ним права особистої власності на збудований ним у 1947 р. будинок, оскільки архівні дані про належність садиби на момент Вітчизняної війни, тобто на 22.06.1941 року, не збереглися. Рішенням виконавчого комітету Корюківської міської ради депутатів трудящих № 52 від 17 квітня 1961 року згідно до Інструкції Міністерства юстиції і будплану УРСР від 29 липня 1959 року «Про порядок реєстрації домоволодінь в містах і селищах міського типу Української РСР» визнано за [PERSON] право особистої власності на домоволодіння по [ADDRESS] та видано свідоцтво про право особистої власності, яке зареєстроване у Чернігівському МБТІ . Зазначеним рішенням виконавчого комітету Корюківської міської ради депутатів трудящих розмір земельної ділянки, на якій розташовані належні [PERSON] житловий будинок та надвірні споруди не було визначено. Разом з тим, апеляційним судом з дослідженого генерального плану від 9 червня 1948 року встановлено, що земельна площа садибної ділянки з належними [PERSON] будівлями становила 1826,8 кв.м, з яких: під будівлями - 60,10 кв.м; під двором - 113,10; палісад - 21,8 кв.м; під городом - 1631,8 кв.м. З генерального плану від 16.09.1955 р. земельної ділянки апеляційним судом встановлено, що у план земельної ділянки землекористувача [PERSON] 25 лютого 1961 року внесені зміни на підставі фактичного користування, а саме: загальна площа земельної ділянки становить 1896,55 кв.м, з них - під будівлями всього - 101,36 кв.м, під двором - 130,04 кв.м, під городом - 1665,15 кв.м, у тому числі надлишки - 696,55 кв.м. У цей же генеральний план від 16.09.1955 р. внесено зміни на підставі рішення Корюківського міськвиконкому № 179 від 15 листопада 1967 року, які засвідчують, що земельна ділянка площею 500 кв.м вилучена для будівництва жилого будинку Корюківської райзаготконтори, внаслідок чого змінилась конфігурація земельної ділянки і зменшилась загальна площа земельної ділянки до 1396,55 кв.м, з яких, як і раніше, - 101,36 кв.м під будівлями та 130,04 кв.м під двором; під городом стало 1165,15 кв.м; надлишки - 196,55 кв.м. Отже, станом на листопад 1967 р., садиба [PERSON] знаходилася на земельній ділянці загальною площею 1396,55 кв.м, з яких 196,55 кв.м - надлишки. Як встановлено апеляційним судом з наявного у інвентаризаційній справі свідоцтва про право на спадщину за законом від [INFO] року, [PERSON] помер [INFO] і його дружина [PERSON] успадкувала вцілому житловий будинок по [ADDRESS] з надвірними будівлями, що розташовані на землі Корюківської міської ради народних депутатів та зареєструвала право власності в Н.-Сіверському міжміському БТІ 09 вересня 1992 р. Відповідно до ст. 28 ЗК УРСР (в редакціїї 1991 р.) до [PERSON] з переходом в порядку спадкування права власності на жилий будинок та надвірні будівлі перейшло і право користування присадибною земельною ділянкою по [ADDRESS] Останній розмір земельної ділянки, користувачем якої був [PERSON], визначений у наявному в інвентаризаційній справі генеральному плані земельної ділянки від 16.09.1955 р. станом на листопад 1967 р. і становить 1396,55 кв.м, з яких 196,55 кв.м - надлишки. Після листопада 1967 року ніяких змін до генерального плану не вносилось і інформація про інших, окрім [PERSON] землекористувачів, у інвентаризаційній справі відсутня; ніякої землевпорядної документації у справі нема, хоча власники будинку змінювались. Із змісту рішення виконавчого комітету Корюківської міської ради народних депутатів Чернігівської області від 23.05.1196 року № 88 «Про виділення земельних ділянок» вбачається, що із земельної ділянки [PERSON] та за її згодою, для будівництва гаражу [PERSON] виділено 0,055 га по [ADDRESS], (т.1 а.с.106). Зазначене рішення виконкому Корюківської міської ради прийнято у відповідності до положень чинного у 1996 році Земельного кодексу України (в редакції 1992 р.), ніким не оскаржувалось та не оспорювалось і є чинним. Отже, земельна ділянка площею 0,055 га на підставі рішення виконкому Корюківської міської ради народних депутатів від 23.05.1196 року № 88 правомірно вибула з користування [PERSON] у постійне користування [PERSON] згідно до ст. ст. 3, 7, п. 1 ч. 1 ст. 27, ст. 31 ЗК України (в редакції 1992 року ). Відтак, виходячи з наявного у інвентаризаційній справі генерального плану від 16.09.1955 р., апеляційний суд приходить до висновку, що розмір земельної ділянки, що залишалась у користуванні [PERSON], зменшився з 1396,55 кв.м на 0,055 га та склав 1341,55 кв.м. Як встановлено рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 24 січня 2012 року, яке є преюдиціальним при вирішенні даного спору, земельна ділянка площею 0,055 для будівництва гаражу виділена [PERSON] рішенням виконкому Корюківської міської ради народних депутатів від 23.05.1196 року № 88 із земельної ділянки [PERSON] за її згодою та винесена в натурі, що підтверджується актом виносу в натурі земельної ділянки від 30 травня 1996 року, а будівництво гаражу здійснено за наявності дозволу на виконання робіт від 23 травня 1996 року, був виготовлений будівельний паспорт та складена схема розміщення будівель. (а.с.11-14 т. 1). Зазначені обставини в апеляційному суді [PERSON] не спростовані. Відтак, [PERSON] є власником гаража і користувачем земельної ділянки для його обслуговування по [ADDRESS] що підтверджується свідоцтвом про право власності на гараж, виданим Корюківською міською радою 30 квітня 2001 р. на підставі рішення виконкому Корюківської міської ради № 22 від 22 квітня 2000 року. Право власності на гараж зареєстроване в КРКП «Рампа», що підтверджується написом за № 126 в реєстраційній книзі № 16 від 30 квітня 2001 року (а.с.151-153, 164-171). [INFO] року [PERSON] померла. Згідно свідоцтву про право на спадщину за заповітом [PERSON] успадкувала належний [PERSON] жилий будинок з надвірними будівлями, що розташовані на землі Корюківської міської ради, по [ADDRESS] та зареєструвала право власності в БТІ Корюківського КП «Рампа» 05 червня 2002 р. Розмір земельної ділянки у свідоцтві про право на спадщину за заповітом не визначений. Відтак, згідно до ст. ст. 30, 67 ЗК УРСР (в редакції 1992 р., чинному на момент смерті [PERSON].) та згідно до ст. 548 ЦК (чинного на момент смерті спадкодавиці в редакції 1963 р.), до [PERSON], яка прийняла спадщину, що визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, з переходом права власності на жилий будинок і на надвірні споруди, перейшло і право користування присадибною земельною ділянкою, яка перебувала у користуванні спадкодавиці, по [ADDRESS] - тобто без урахування земельної ділянки площею 0,055 кв.м, яка згідно рішення Корюківського міськвиконкому № 88 від 23.05.1996 р. та за згодою [PERSON] надана у постійне користування [PERSON] для будівництва гаражу. Згідно архівної довідки Корюківської райдержадміністрації, вже після виділення у 1996 р. земельної ділянки розміром 0,055 га [PERSON] для будівництва гаражу, рішенням виконкому Корюківської міської ради від 28 грудня 1999 року № 332 передано безкоштовно у приватну власність [PERSON] земельні ділянки по [ADDRESS]: для обслуговування житлового будинку і господарських будівель - 0,10 га та для ведення особистого підсобного господарства - 0,02 га (а.с. 128 т. 1). Позивачем не доведено суду, що [PERSON] згідно вказаного рішення виконкому Корюківської міської ради від 28.12.1999 № 332 було реалізовано право на отримання у власність вказаних земельних ділянок площею 0,10 га та 0,02 га з оформленням відповідних правовстановлюючих документів про право власності на землю. Зважаючи, що вказане рішення органу місцевого самоврядування є актом індивідуальної дії щодо способу приватизації землі [PERSON], воно не може бути підставою для набуття права користування чи права власності на землю [PERSON], оскільки дія цього рішення припинена у момент смерті [PERSON] Позивачем не доведено суду також і ту обставину, що до складу переданих у грудні 1999 р. [PERSON] земельних ділянок- 0,10 та 0,02га, увійшла і надана у 1996 р. [PERSON] земельна ділянка площею 0,055 кв.м під збудованим [PERSON] гаражем. З досліджених матеріалів справи встановлено, що прийнявши спадщину після померлої [PERSON], [PERSON] право користування [PERSON] земельною ділянкою площею 0,055 кв.м не оспорювала і не заперечувала, і претензій щодо збудованого гаража до [PERSON] не заявляла. 19 серпня 2004 року [PERSON], згідно нотаріально посвідченому договору купівлі-продажу, продала житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] [PERSON], до якого згідно до ст. 377 ЦК України 2004 р.(в редакції, чинній на момент укладання договору купівлі-продажу) перейшло право користування належною до цих будівель присадибною земельною ділянкою, яка перебувала у користування [PERSON], без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Як вказано у договорі, будівлі розташовані на землі Корюківської міської ради. Проте, розмір земельної ділянки, на якій розташовані відчужувані [PERSON] жилий будинок та надвірні споруди по [ADDRESS] у договорі купівлі-продажу не вказані. Купивши у [PERSON] будинок та надвірні споруди, [PERSON] право [PERSON] на земельну ділянку площею 0,055 кв.м та на збудований на цій землі останнім гараж також не оспорював і не заперечував. 11 серпня 2005 року [PERSON] згідно нотаріально посвідченому договору купівлі-продажу купила у [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS], що розташовані на землі Корюківської міської ради в м. Корюківка (т.1 а.с.4,6). До складу надвірних будівель збудований [PERSON] гараж не входив. Відповідно до ст. 377 ЦК України 2004 р.(в редакції чинній на момент укладання договору купівлі-продажу), разом з правом власності на житловий будинок та надвірні споруди по [ADDRESS], до [PERSON] перейшло право користування земельною ділянкою, яка перебувала у користуванні [PERSON], без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором (т.1 а.с.4,6). Проте, розмір земельної ділянки у договорі купівлі-продажу, укладеному між [PERSON] та [PERSON], також не вказаний. Як встановлено апеляційним судом з інвентаризаційної справи, після 1967 року зміни до генерального плану садиби не вносилися і новий генеральний план земельної ділянки не складався, у правовстановлюючих документах стосовно садиби по [ADDRESS], у тому числі й у договорі купівлі-продажу, укладеному між [PERSON] та [PERSON] у серпні 2005 р,, конкретний розмір земельної ділянки не вказувався а лише констатувався факт, що житловий будинок та прибудинкові споруди за цією адресою розташовані на землі Корюківської міської ради. Разом з тим, [PERSON] не надано суду доказів про те, що після укладення договору купівлі-продажу, у визначений чинним земельним законодавством України спосіб встановлено розмір та межі земельної ділянки, на якій знаходиться придбана нею садиба; не доведено винесення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і не надано суду ніякої технічної документації, яка безсумнівно і достовірно ідентифікувала б земельну ділянку на момент виникнення спору. За таких обставин апеляційний суд вважає недоведеними і необгрунтованими твердження [PERSON] про те, що порушено її право на користування та приватизацію землі, що земельна ділянка по [ADDRESS], на якій розташовані придбані нею житловий будинок та надвірні споруди, має розмір менше ніж 0,01 га внаслідок виділення у 1996 році [PERSON] 0,055 кв.м для будівництва гаражу, оскільки така позиція [PERSON] суперечить встановленим дійсним обставинам справи, які описані вище. Зважаючи на сукупність обставин справи, апеляційний суд приходить до висновку, що між [PERSON] та [PERSON] відсутні будь-які правовідносини, які б стосувалися укладеного між нею та [PERSON] у серпні 2005 р. договору купівлі-продажу садиби по [ADDRESS], яка розташована на землі Корюківської міської ради та відсутні взаємовідносини, внаслідок яких були б порушені [PERSON] права [PERSON] як землекористувача на придбану нею садибу. Як встановлено апеляційним судом з постанови про закриття кримінального провадження від 12 червня 2013 року, в діях [PERSON] відсутні ознаки кримінальних правопорушень, передбачених особливою частиною Кримінального кодексу України, в тому числі і суб»єктивна сторона складу злочину, передбаченого ст. 358 КПК України у формі прямого умислу, а відтак, згідно ч. 2 п. 8 ст. 40, ч. 1 п. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження № 42012260150000002 від 21.12.2011 р. за ч. 1 ст. 358 КК України закрито у зв»язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. (а.с.237). Отже, беручи до уваги матеріали інвентаризаційної справи, позивачем не доведено суду, що свідоцтво про право власності на гараж та державна реєстрація права власності [PERSON] на гараж по [ADDRESS] здійснена у БТІ РКП»Рампа» 30.04.2001 р., порушують право [PERSON] на користування та приватизацію земельної ділянки, на якій розташовані придбані житловий будинок та надвірні споруди. В порушення ст.16 ЦК України позивач не довела наявність у неї права користування земельною ділянкою площею 0,055 кв.м, на якій побудований [PERSON] гараж. Виходячи з обставин справи, апеляційний суд приходить до висновку, що позивач не позбавлена у встановленому порядку скористатися правом приватизації землі згідно до ст. 118 ЗК України. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а ч.2 вказаної статті закріплює способи захисту цивільних прав та інтересів. Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав слід розуміти закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. За викладених обставин, позивачем не доведено, що видачею у квітні 2001 р. [PERSON] свідоцтва про право власності на гараж та здісненою державною реєстрацією права власності [PERSON] на цей гараж БТІ РКП «Рампа» порушено будь-які її, [PERSON], цивільні права, які б підлягали захисту в порядку цивільного судочинства. Відтак недоліки, пов»язані з оформленням та видачею [PERSON] свідоцтва про право власності на гараж, на які посилається [PERSON] та які встановлені висновками експертів № 32 від 30.01.2013 року, № 298 від 29.05.2013 року (зокрема те, що документ підписаний не тією особою та посвідчений не тією печаткою), не можуть бути підставою для задоволення вимог позивача. Окрім того, в судовому засіданні неодноразово сторони вирішували спірні питання, за результатами яких ухвалено рішення, які набрали законної сили і відповідно до ст.61 ЦПК України, є преюдиціальними при вирішенні даного спору. Так, у справі №22ц-135/2012 рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 24 січня 2012 року скасовано рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 29 листопада 2011 року, позов [PERSON] задоволено. Визнано незаконним рішення 23 сесії 5 скликання Корюківської міської ради від 30 квітня 2009 року в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в м. Корюківка по [ADDRESS] та передання [PERSON] безоплатно у власність земельної ділянки площею 0,10 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд в [ADDRESS] Визнано недійсним державний акт серії ЯЖ №600626 на право власності на земельну ділянку, виданий Корюківською міською радою 31 липня 2009 року [PERSON] про право власності на земельну ділянку площею 0,10 га, розташовану в [ADDRESS] що зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010984100067. Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про закриття провадження на підставі п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України в частині позовних вимог [PERSON] про визнання свідоцтва про право власності на гараж недійсним, оскільки аргументи апелянта не грунтуються на вимогах ч.2 п.1 ст.205, ч.2 ст.223 ЦПК України, про що вмотивовано зазначено в рішенні суду першої інстанції. Зважаючи на вищенаведене, апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині задоволених позовних вимог з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову [PERSON] про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на гараж по [ADDRESS] виданного [PERSON] 30.04.2001 року Корюківською міською радою Чернігівської області; про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на цей гараж, здійсненої бюро технічної інвентаризації районного комунального підприємства «Рампа» 30.04.2001 року - запис у реєстровій книзі № 16 за № 126 та реєстраційний напис на оригіналі свідоцтва про право власності на гараж [PERSON] від 30.04.2001 року. В іншій частині оскаржуване рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін як таке, що є законним та обгрунтованим.

Outcome: partial