Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-28 00:00:00

В березні 2014 р. [PERSON] звернулась з позовом до свого онука, [PERSON], про визнання договору дарування домоволодіння № [ADDRESS], реєстраційний № 1324 від 26.12.2012 р., про визнання договору дарування нерухомості помилково укладеним та недійсним. В судовому засіданні свій позов підтримала. Пояснила, що на підставі свідоцтва про право власності, виданого комітетом Маріупольської міської ради 11.12.2002 р. за № 624 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.07.2012 р. за № 34678742, їй належить : жилий дім літ. Е-1, жилою площею 37 кв. м., жилий дім літ. Ж-1, жилою площею 7, 30 кв. м., загальною площею 72, 6 кв. м. з прибудинковими та господарськими спорудами, що розташовано за адресою : [ADDRESS]. Вона є людиною похилого віку, тому в биту не в змозі себе обслуговувати через фізичний стан, поганий зір, а також неможливість самостійно пересовуватися на далеку відстань, тому потрібує догляду . Через цю ситуацію вона неодноразово зверталася до своєї доньки , до сина та онука, що є відповідачем по справі. Син [PERSON] посильно оказував їй таку допомогу. В той же час відповідач [PERSON] запропонував з свого боку доглядати і утримувати її, з умовою, що після її смерті йому перейде у власність спірне домоволодіння, як спадок. Вона погодилась з такими умовами і дала свою згоду, після чого [PERSON] запропонував їй свою допомогу в зібранні необхідних документів для нотаріального оформлення їхньої угоди. 26.12.2012 р. у нотаріуса, разом із відповідачем [PERSON], вона поставила свій підпис на документах , вважаючи, що після її смерті відповідач разом із її сином [PERSON], отримають в спадок зазначену нерухомість, а онук за це, після підписання документів, буде утримувати її за свої кошти , а саме : купувати продукти харчування та одяг, сплачувати комунальні розходи, прибирати в приміщенні , прати її одяг, оказувати інші послуги. Вона довірливо віднеслась до дій [PERSON], оскільки вважала, що рідна людина не може її обманювати, в результаті чого, не читаючи, не розуміючи смислу тексту і наслідків своїх дій, через незнання української мови, підписала їх. При цьому увесь час вона думала, що оформила заповіт, тобто розпорядилась судьбою зазначеного майна після своєї смерті, за що відповідач [PERSON] буде довічно доглядати її. Однак, після підписання зазначених документів по теперішній час, відповідач [PERSON] не став доглядати її, не придбає для неї продуктів харчування, не здійснює жодної допомоги. Вона неодноразово нагадувала відповідачу про його обов*язки за угодою, але він на це ніяк не реагував. Через рік повідомила [PERSON] про свій намір змінити зазначений заповіт на інший в якому не зазначить його як спадкоємця, тоді останній заявив, що у нотаріуса був саме підписаний договір дарування, отже він є повноправний власник нерухомості.. Тому вона звернулася за роз*ясненнями до нотаріуса [PERSON], у якого отримала копію підписаного нею від 26.12.2012 р. договору дарування, а не, як вона помилково припускала, заповіту або договору довічного утримання. Підкреслила, що, довіряючи онуку, умови зазначеного договору вона підписала не читаючи, належних роз*ясень не отримала та і не наполягала на цьому, і ,будучи упевненою в своїх діях, скоїла помилку щодо обставин, які мають для неї істотне значення. Таким чином, зрозумів, що нею був вчинений правочин , вона помилилася щодо обставин , які мають істотне значення, просить визнати зазначений договір дарування недійсним, та повернути сторони у первісний стан, щоб отримати можливість укладання договору довічного утримання. Стосовно ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. При цьому суд приймає до уваги наступні факти : - позивачка поверхнево, через своє недбальство, віднеслась щодо обставин , які мають для неї істотне значення і зробила помилку щодо природи правочину , прав та обов*язків сторін; - правочин не відповідає її внутрішній волі, що має істотне значення, а саме - позивачка бажала довічного утримання, але завірила договір не вникаючи у його смисл, - зазначений правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що були обумовлені ним; - в суді не доведено, що при укладанні договору дарування, дії [PERSON] були умисними, але була зазначена бездіяльність особи. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивачки, через доведеність її намірів, які вступають в протиріччя з природою правочину.

Outcome: approved