Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-16 00:00:00

Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» звернулося до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] та просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 200709027701 від 12.09.2016 року у розмірі 46 320 грн. 10 коп. В обґрунтування заявленого позову позивач посилався на те, що між публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» та [PERSON] 12 вересня 2016 року на підставі кредитного договору № 200709027701 видано кредитну картку з лімітом овердрафту у сумі 10 000 грн., який згодом було збільшено до 16 000 грн. У порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав. Станом на 28.05.2020 року за відповідачем рахується заборгованість за кредитним договором в розмірі 46 320 грн. 10 коп., яка складається з заборгованості за кредитом - 16 856,22 грн., заборгованість за процентами - 29 163,88 грн., заборгованість за комісією - 300 грн. Позивач зазначає, що на даний час кредитна заборгованість відповідачем не погашена, тому змушений звертатися до суду та вимагає від відповідача сплатити заборгованість по кредитному договору. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву в якій прохав розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує. Відповідач в судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву, в якій прохав розглянути справу без його участі. Відповідачем до суду було надано відзив на позовної заяву, де зазначено, що йому було надано кредитну картку з лімітом 10 000 грн., будь-яких дій щодо збільшення ліміту до 16 000 грн. відповідач не здійснював, у зв`язку із чим позивачем в односторонньому порядку змінено умови договору. Також відповідач зазначив, що 03.07.2017 року повністю погасив заборгованість по рахунку шляхом внесення 8 000 грн. готівкових коштів через касу банку. Після цього карткою та відповідними коштами не користувався. Відповідач зазначив, що на підставі виконавчого напису нотаріуса з нього стягувалася заборгованість за кредитним договором, однак рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 18.06.2020 року у справі № 179/332/20 вказаний виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню. Відповідач прохав застосувати позовну давність, оскільки виходячи з виконавчого напису нотаріуса, прострочення платежів відбулося 26 квітня 2017 року, а позивач до суду звернувся після спливу строку позовної давності. Відповідь на відзив від позивача до суду не надходила. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що відповідачем [PERSON] 12.09.2016 було підписано заяву № 200709027701 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб запропонованого публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк», в якій зазначалося прохання [PERSON] відкрити на його ім`я поточний рахунок та надати кредитну картку з кредитним лімітом 10 000 грн. (а. с. 7). На підтвердження позовних вимог позивач надав суду Публічну пропозицію ПАТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного обслуговування фізичних осіб (а. с. 60-67). На підтвердження наявності заборгованості Банком надано Виписку з особового рахунку [PERSON] , згідно якого станом на 28.05.2020 року має заборгованість в сумі 31 254,43 грн. (а. с. 32-41). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України). Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно статей 207, 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі і вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, де відображена воля сторін. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, позивач як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема, щодо виникнення кредитних договірних правовідносин між сторонами на підставі кредитного договору та невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов`язань, суму боргу, подавши суду належні і допустимі докази, оскільки обов`язок подання доказів покладається на сторін. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен подати належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні. Відповідно до роз`яснень, що надані в п. 23, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2, розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей про належність і допустимість доказів. Виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Приписами ч. 2 ст. 95 ЦПК України встановлено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Як вбачається із заяви № 200709027701 від 12.09.2016 року, сума кредиту становить 10 000 грн. (а. с. 7). У позовній заяві позивачем зазначено, що відповідачу [PERSON] надано кредит у сумі 10 000 грн., який згодом збільшено до 16 000 грн., однак відповідач заперечує зміну кредитного ліміту, а також отримання цих коштів та наявність боргу перед позивачем на суму 46 320,10 грн. Однак, жодних підтверджуючих доказів здійснення перерахування суми кредиту на картковий рахунок відповідача, позивачем до суду не надано. Таким чином, позивачем не було надано належні і допустимі докази на підтвердження отримання відповідачем у кредит коштів та порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо повернення коштів. Із наданої суду виписці з рахунку неможливо встановити розмір заборгованості перед позивачем, а саме в сумі 46 320,10 грн. Тому, суд не може прийняти вказану виписку, як належний і допустимий доказ існуючої у відповідача заборгованості, оскільки, дана виписка не містить підтвердження руху коштів по картковому рахунку із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, і, до того ж, не є відповідним розрахунком заборгованості та фінансовим документом на підтвердження розрахунків між банками та відповідачем. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 08.05.2018 у справі №315/353/17, де зазначено, що сам по собі розрахунок заборгованості, здійснений банком, за умови невизнання його розміру відповідачем, не може бути єдиним та безумовним доказом розміру наявної заборгованості за кредитним договором. У такому разі банк повинен надати суду належні докази на підтвердження розрахованої ним кредитної заборгованості, зокрема, виписку по картковому рахунку відповідача, дані про рух на ньому коштів тощо. У якості доказів Банком надано до суду копію письмової вимоги направленої [PERSON] щодо зобов`язання повернути борг в сумі 25 062,62 грн., яка утворилася станом на 07.03.2018 року (а. с. 68). Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем не доведено наявність заборгованості [PERSON] перед Банком, а саме в такому розмірі як зазначено у позовній заяві за вказаним кредитним договором, не надано належних та допустимих доказів отримання відповідачем суми кредиту, зазначеної в позовній заяві. Згідно висновків, що наведені у постановах Великої Палати Верховного суду від 28.03.2018 (справа №14-10цс18) та від 04.07.2018 (справа №14-154цс18), вбачається, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Таким чином, позивач використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також процентів та неустойки за порушення умов договору, звернувшись до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису щодо стягнення заборгованості з відповідача за кредитом, що встановлено рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 18.06.2020 року у справі № 179/332/20. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає за його необґрунтованістю та недоведеністю. Щодо застосування судом у даній справі позовної давності, як про це зазначає сторона відповідача, суд зазначає наступне. За змістом статей 256, 261, 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18). Наслідки спливу позовної давності до позовних вимог про стягнення заборгованості, суд не застосовує, оскільки під час судового розгляду встановлено, що позивачем не доведено обставини які викладені в позовній заяві, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, тому суд відмовляє у задоволенні таких вимог з інших підстав не пов`язаних із позовною давністю. Згідно приписів статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог, інші судові витрати у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача.

Outcome: dismissed