Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-04 00:00:00

В березні 2018 року представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором, в якому просив стягнути з відповідача на користь банку заборгованість у розмірі 22308,67 грн. за кредитним договором № б/н від 17.08.20012 року та судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що 17.08.2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем був укладений кредитний договір, згідно якого відповідач отримала кредит у розмірі 1700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, що підтверджується довідкою про зміну кредитування та обслуговування картрахунку, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 31.12.2017 року становить суму в розмірі 22308,67 грн., яка складається із: 125,21 грн. - заборгованість за кредитом; 16694,95 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3950,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; та штрафи: 500 грн. (фіксована частина) і 1038,51 грн. (процентна складова). Зважаючи на те, що відповідач заборгованість за договором добровільно не погашає, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та просить суд стягнути суму заборгованості з відповідача в примусовому порядку. В судове засідання представник позивача не з`явився. В матеріалах справи міститься письмова заяву про розгляд справи без його участі. Просив позов задовольнити, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу без його участі. Представник відповідача в судовому засіданні просили в задоволенні позову відмовити, застосувавши до позовних вимог строки позовної давності. Вислухавши пояснення представникавідповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 17.08.2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір, згідно якого відповідач отримала кредит у сумі 1700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, що підтверджується довідкою про зміну кредитування та обслуговування картрахунку (а.с.11, 12). Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Крім того, відповідач, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, погодилась також з тим, що вона згодна на те, що заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку становить між нею та банком Договір про надання банківських послуг, про що зазначено у вказаній Анкеті-заяві. За таких обставин судом встановлено, що між сторонами склалися фактичні кредитні правовідносини, у яких право кредитодавця вимагати повернення наданих у кредит грошових коштів, кореспондує обов`язок позичальника повернути отримані у кредит кошти на умовах обумовлених укладеною між ними угодою. Крім того, в ході розгляду справи стороною відповідача не було заявлено зустрічних позовних вимог про визнання зазначеного договору, зокрема, недійсним, а тому зазначений договір є чинним та дійсним на час розгляду даного спору. У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушення зобов`язання є його невиконання або виконанням з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ч. 2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України - «Позика», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитодавець свої зобов`язання виконав повністю та надав позичальнику обумовлену договором суму грошових коштів, доказів на спростування цих обставин зі сторони відповідача суду надано не було. Відповідач скористалась наданим кредитом, проте, зобов`язання належним чином за кредитним договором не виконувала, в результаті чого виникла прострочена заборгованість. У зв`язку з порушенням умов договору у відповідача утворилась заборгованість, яка станом на 31.12.2017 року складає суму в розмірі 22308,67 грн., з них: заборгованість за кредитом - 125,21 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом - 16694,95 грн., заборгованість за пенею та комісією - 3950,00 грн., а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 1038,51 грн. Наданий стороною позивача розрахунок заборгованості стороною відповідача не спростовано належними та допустимими доказами, та будь-яких клопотань в цій частині до суду в ході розгляду справи не надходило. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином судом встановлено, що відповідачем було порушено право позивача на повернення йому грошових коштів, наданих позичальнику у кредит, та доказів, які б поза розумним сумнівом спростовували твердження позивача в цій частині стороною відповідача в ході розгляду справи суду надано не було. Разом з тим, сторона відповідача в ході розгляду справи звернулась до суду із клопотанням про застосування до позовних вимог строків позовної давності та в задоволенні позову відмовити. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Позовна давність, згідно ст. 256 ЦК України, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Однак, в матеріалах справи відсутні докази того, що між сторонами було укладено письмовий договір щодо збільшення строку позовної давності, а відтак суд застосовує до спірних правовідносин строки встановлені законом. Згідно зі ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що визначено частиною 1 статті 261 ЦК України. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Положеннями ч. 5 ст. 261 ЦК України закріплено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до положень ст. 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, а строк, що визначений місяцями, - у відповідне число останнього місяця строку. Згідно умов укладеного між сторонами Договору, клієнт має здійснювати щомісячні платежі в рахунок погашення заборгованості. З наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідача [PERSON] здійсненому станом на 31.12.2017 року, вбачається, що останній платіж в сумі 100,00 грн. нею було вчинено - 18.06.2014 р., а тому саме із цієї дати слід відраховувати строк позовної давності, оскільки, вказані дії відповідача розцінюються судом, як свідоме волевиявлення, що свідчить про визнання нею боргу. Суд вважає, що позивач дізнався про порушення своїх прав відповідачем в частині невиконання умов кредитного договору після несплати відповідачем чергового щомісячного платежу за кредитним договором після 18.06.2014 року, тобто протягом наступного місяця до 18.07.2014 року. Крім того, слід враховувати, що початок перебігу строку позовної давності за періодичними платежами пов`язується не зі строком дії (припинення дії) договору, а з певними моментом (фактом), який свідчить про порушення прав позивача, тобто з моменту коли відповідач не здійснив черговий платіж та позивачу стало про це відомо. З огляду на викладене, суд вважає, що строк позовної давності пропущений позивачем без зазначення поважних причин, а протягом встановленого законом строку позивач до суду з позовами до відповідача не звертався. Згідно зі статтею 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, заява відповідача про застосування позовної давності є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, що виключає можливість судового захисту порушеного права позивача. Враховуючи викдадене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки, сплинув строк позовної давності, а відтак в позові слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід залишити за позивачем по фактично понесеному.

Outcome: dismissed