Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

В березні 2021 року позивачка [PERSON] звернулася до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування. В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилався на те, що у квартирі [ADDRESS] , яка належить їй на праві власності, зареєстрований відповідач по справі, який доводиться їй рідним братом. Проте, з 2015 року відповідач у належній їй квартирі не проживає, особистих речей його немає. Відповідач мешкає в м. Мелітополі, точної адреси вона не знає. Через реєстрацію відповідача у вказаній квартирі, позивачка не може в повній мірі володіти, користуватися, розпоряджатися майном, що приводить до додаткових витрат на оплату комунальних послуг. Зазначене стало підставою для звернення до суду за захистом прав. Від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого він позовні вимоги не визнав в повному обсязі з наступних підстав. Відповідач не мешкав за місцем реєстрації, оскільки з 02.03.2015 він відбував покарання в місцях позбавлення волі. 09.08.2019 його було звільнено умовно-достроково. А тому з 02.03.2015 по 09.08.2019 він з поважних причин не проживав у вказаній квартирі. Він неодноразово намагався вселитися в квартиру за місцем реєстрації, однак позивачка чинить йому перешкоди. На підставі викладеного просить відмовити в позові. Від представника позивачки [PERSON] - адвоката Михайлова Д.О. до суду надійшла зава про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та на їх задоволенні наполягає. Від представника відповідача [PERSON] - адвоката Гречка О.В. до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в задоволенні позову просить відмовити. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку,встановленому цим Кодексом,звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя,суд захищає права,свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст. 80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків,встановлених цим Кодексом (частина 1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5). Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивачка [PERSON] є власницею квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом/а.с.5/. Позивачка мешкає та зареєстрована у вказаній квартирі. Крім того, в даній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , який доводиться братом позивачці. Відповідно до довідки від 11.12.2020, яка видана уповноваженою особою по будинку [PERSON] , з 15 березня 2015 року [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] /а.с.7/. З 02 березня 2015 року по 09 серпня 2019 рік [PERSON] відбував покарання в місцях позбавлення волі, за вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16.05.2012. Після звільнення з місць позбавлення волі, [PERSON] неодноразово намагався вселитися у спірну квартиру, проте йому чинить перешкоди позивачка. Так, з рапорту ДОП Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області Петряшева Д., в ході розгляду матеріалу ЄО № 31264 від 15.12.2020 за заявою [PERSON] про те, що його сестра [PERSON] , 1973 р.н., мешкає за адресою: [ADDRESS] , не дає йому користуватися вказаною квартирою, в ході розгляду матеріалу була проведена телефонна розмова з [PERSON] , яка пояснила, що згідно заповіту мати залишила їй вказану квартиру, а братові заповіла квартиру по [ADDRESS] , яку він продав за борги. Спілкуватися з братом вона не бажає. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). У відповідності до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, в тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні своєю власністю. Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. У постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц (провадження № 61-11414св19) вказано, що «у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР). Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Зазначені правила статей 71 та 107 ЖК Української РСР є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред`явлення позову, оскільки перше з них регулює збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами, а правило другої статті передбачає втрату членом сім`ї наймача права користування цим житловим приміщенням у разі його вибуття на постійне проживання в інше житлове приміщення. Суд вважає, що відповідач [PERSON] з поважних причин не проживав у спірній квартирі з 2015 року, оскільки з 02 березня 2015 року по 09 серпня 2019 рік він відбував покарання в місцях позбавлення волі, за вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16.05.2012. В силу ч. 4 ст. 82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Саме по собі не проживання у спірній квартирі не є безумовними підставами для визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням. З огляду на зазначене, суд вважає, що позивачкою не надано об`єктивних та переконливих доказів на підтвердження не проживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців. На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд вважає позовні вимоги позивачки [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed