Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-11 00:00:00

Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» 19 жовтня 2018 року звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором. В позові зазначає, що відповідно до договору кредиту № 014/17-03/1780-09 від 19.04.2007 року відповідач [PERSON] отримав кредит в сумі 21000 доларів США з кінцевим строком погашення заборгованості до 18 квітня 2017 року з зобов`язанням сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 13,75 % на рік на суму залишку заборгованості, комісії зігдно з умовами договору та тарифами кредитора, виконання інших зобов`язань в порядку і строки, що визначені кредитним договором. В цей же день, а саме: 19 квітня 2007 року, між позивачем та відповідачем 2, а також позивачем і відповідачем 3 укладено договори поруки, відповідно до яких поручителі прийняли на себе обов`язок нести в повному обсязі солідарну відповідальність за невиконання позичальником основного зобов`язання. У порушення умов договору відповідач [PERSON] зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 5 березня 2018 року виникла заборгованість в сумі 19950 доларів США, еквівалентних 529391 грн. 28 коп., яку утворює заборгованість за кредитом в сумі 19950 доларів США,, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку обчислюється сумою в 529391 грн. 28 коп. Крім зазначеної суми, позивач просить стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору в сумі 7940 грн. 87 коп. Ухвалою судді від 20.11.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 12.08.2019 провадження в справі в частині вимог до [PERSON] закрито у зв`язку зі смертю відповідача. Представник позивача до суду не з`явився, надавши письмове звернення, яке містить прохання про вирішення спору без його участі. Аналогічну заяву надала представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] . Означені обставини в силу ст. ст. 211, 223 ЦПК України є підставою для проведення судового розгляду у відсутність учасників справи. З відзиву на позовну заяву [PERSON] випливає, що 20 липня 2009 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя ухвалено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки будинок [ADDRESS] , переданий поручителем [PERSON] в забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором № 014/17-03/1780-09 від 19.04.2007 року на підставі договору іпотеки від 19.04.2007 року для погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 234710 грн. 33 коп. Означене рішення не виконано, про що свідчить звернення позивача до суду в 2018 році з заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання та видачу дубліката виконавчого листа, яка ухвалою суду від 29.05.2018 року, що набрала законної сили, задоволена. Позивачу поновлено строк для пред`явлення виконавчого документа з виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки та виданий дублікат виконавчого листа. Одночасне застосування двох засобів захисту права у зв`язку з наявністю невиконаного зобов`язання, за якого фінансова установа навмисно не повідомляє суду про наявність рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки на суму наявної заборгованості та про стан виконання цього рішення, на думку відповідача, свідчить про намагання банку притягнути відповідачів до подвійної юридичної відповідальності одного виду. У зв`язку з викладеним просить про відмову у задоволенні позову. Означені доводи представник доповнила твердженнями в заяві від 25.06.2019 року, в якій просить про відмову в задоволенні позову у зв`язку з застосуванням давності звернення до суду, яка пропущена позивачем. В обгрунтування наведених тверджень представник зазначає таке. Фінансова установа, скориставшись правом, передбаченим законом і положеннями договору між сторонами, змінила строк виконання зобов`язання, вимагаючи дострокового повернення протягом тридцяти днів після отримання вимоги про дострокове повернення кредиту, адресованої відповідачам в травні 2008 року, а також звернувшись 6 березня 2009 року до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в погашення заборгованості за договором кредитування, який рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20.07.2009 року, що набрало законної сили, задоволений. Пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом до спливу дії договору, кредитор змінив строк виконання зобов`язання, що означає його право пред`явити позов протягом трьох років після визначеної ним дати повного виконання зобов`язання. Між тим цей позов було подано 19 жовтня 2018 року, тобто після спливу давності звернення до суду. А так як сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, просить застосувати положення закону про давність звернення до суду за захистом права та відмовити у задоволенні позову. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що 19 квітня 2007 року позивач і відповідач [PERSON] уклали договір кредитування № 014/17-03/1780-09, за яким позичальник отримав кредит в сумі 21000 доларів США з кінцевим строком погашення заборгованості до 18 квітня 2017 року з зобов`язанням сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 13,75 % на рік на суму залишку заборгованості, комісії згідно з умовами договору та тарифами кредитора, виконання інших зобов`язань в порядку і строки, що визначені кредитним договором (а. с. 13-15). В цей же день, а саме: 19 квітня 2007 року, між позивачем та відповідачем 2, а також позивачем і відповідачем 3 укладено договори поруки, відповідно до яких поручителі прийняли на себе обов`язок нести в повному обсязі солідарну відповідальність за невиконання позичальником основного зобов`язання (а. с. 20-23). 6 березня 2009 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки в погашення заборгованості за договором № 014/17-03/1780-09 від 19.04.2007 року, яка на той час становила 23580,47 доларів США і утворювалась з заборгованості за кредитом в сумі 19950 доларів США, відсотків за користування кредитом в сумі 3630,47 доларів США, пені за кредитом в сумі 23736 грн. 02 коп., пені за відсотками в сумі 30583 грн. 71 коп. (а. с. 133-136). Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20.07.2009 року позов задоволений шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є житловий будинок [ADDRESS] , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором (а. с. 144-145). Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору, а згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Із змісту ст. 611 ЦК України випливає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Надані суду письмові докази, зокрема: кредитний договір, договори поруки, графік погашення заборгованості, розрахунок заборгованості, інформація про курси валют, копія банківської ліцензії від № 10 від 27.03.1992 року вказують на характер правовідносин сторін і підтверджують обґрунтованість позову. Наявність рішення суду, яке набрало законної сили, про звернення стягнення на предмет іпотеки, не впливає на наведений висновок суду, оскільки наявність судового рішення\~про задоволення вимог кредитора, яке\~не виконано\~боржником вчасно,\~не припиняє\~правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє позичальника, а також поручителя, від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, оскільки\~зобов`язання залишається невиконаним. Означений правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 18.01.2018 року (пров. № 61-1627св17), у постановах Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року № 6-1206цс15 та від 25 травня 2016 року № 6-157цс16 про те, що виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611\~ЦК України та змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу. На користь\~цього висновку\~свідчить і\~зміст роз`яснень\~п.\~9\~постанови Пленуму\~Вищого спеціалізованого\~суду України\~з розгляду\~цивільних і\~кримінальних справ\~№ 5\~від 30.03.2012\~року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» , за якими право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред`явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. У зв`язку з викладеним суд доходить висновку, що вимоги позивача грунтуються на законі. Між тим суд не вбачає підстав для ухвалення рішення на користь позивача, виходячи з таких міркувань. За змістом ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю в три роки, перебіг якого починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В силу ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк, а згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Як встановлено судом, відповідно до умов кредитного договору сторони домовилися про прийняття кредитодавцем від позичальника щомісячних чергових платежів, які утворюють загальне зобов`язання, щомісячно відповідно до графіку погашення заборгованості, який є додатком до договору кредитування. Останній платіж за кредитним договором позичальник вніс 5 жовтня 2007 року (а. с. 6). Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності відповідно до частини п`ятої\~ ст. 261 ЦК України \~за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Таким чином, у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення грошових коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Якщо виходити з дати звернення позивача до суду з цим позовом, вимоги за ним (позовом) не можуть простиратися на період раніше ніж 19 жовтня 2015 року (дата звернення до суду 19 жовтня 2018 року 3 роки давності). Стягнення суми заборгованості за останні три роки, що передували зверненню до суду було б можливим, якби строк виконання зобов`язань за цим договором співпадав з кінцевим строком виконання зобов`язань, посилання на який є в договорі, а саме: з 18 квітня 2017 року. Проте кредитор змінив вказаний строк, направивши відповідачам 4 травня 2008 року вимогу про дострокове повернення у тридцятиденний строк суми кредиту, процентів, комісії, штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту (а. с. 137-139). За змістом ч. 2. ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Як випливає з підпункту 6.5. кредитор має право вимагати дострокового погашення позичальником заборгованості за кредитом, нарахованих процентів за користування кредитом, неустойки, відшкодування збитків у випадках невиконання позичальником умов договору здійснити одностороннє розірвання договору з надсиланням позичальникові відповідного повідомлення. Таке дострокове погашення повинно бути здійснено позичальником не пізніше 30 календарного дня з дня надіслання позичальнику відповідного повідомлення від кредитора з вимогою дострокового погашення. Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів. Зазначене правило узгоджується зі змістом частини другої статті 1050 ЦК України, відповідно до якої, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як зазначено, позивач скористався таким правом, направивши 4 травня 2007 року вимогу про дострокове повернення усієї суми заборгованості протягом тридцяти днів після отримання цієї вимоги. Оскільки строк виконання основного зобов`язання було змінено шляхом переведення на іншу дату, а саме: на 4 червня 2008 року (4 травня 2008 року як день направлення вимоги + 30 днів), то саме з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, яке з урахуванням встановленої законом позовної давності простирається до 4 червня 2011 року, однак банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише 19 жовтня 2018 року, тобто з пропуском позовної давності. Навіть якщо брати до уваги, що з поданням позову до одного з боржників, а саме: до [PERSON] , яке співпало з 6 березня 2009 року (а. с. 133-136), в силу ст. 264 ЦК України сталося переривання позовної давності, відлік якої після переривання починається заново, все одно у суду є підстави для констатації пропуску давності і з урахуванням цього переривання. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт перший статті 32 Конвенції) і чиї рішення в силу ч. 10 ЦПК України є джерелом права, наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). В силу ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд не знайде підстав для визнання поважними причини пропущення позовної давності. У зв`язку з викладеним, виходячи з принципів диспозитивності і змагальності цивільного судочинства, суд вважає, що позивач не довів ґрунтовності стягнення належних за договором коштів в сумі, що утворює ціну позову, про причини пропуску давності звернення до суду, яка не зупинялася, а якщо і переривалася, то все одно спливла, суду не повідомив, що не дає підстав для ухвалення рішення на користь позивача в частині вимог до позичальника [PERSON] . Вирішуючи вимоги позову до поручителя [PERSON] , суд виходить з такого. Згідно із ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. За змістом ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. За змістом частини другої статті 1050 ЦК України у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Позивач скористався таким правом, направивши 4 травня 2008 року вимогу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про дострокове повернення усієї суми заборгованості протягом тридцяти робочих днів. Відповідно до ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. З договорів поруки випливає, що вони діють до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором. Оскільки строк виконання основного зобов`язання було змінено шляхом переведення на іншу дату, а саме: на 4 червня 2008 року (4 травня 2008 року як день направлення вимоги + 30 календарних днів), то саме з цього моменту в позивача виникло право на пред`явлення претензії до поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором. Подавши цей позов 19 жовтня 2018 року, банк не дотримався зазначеної вимоги закону, що означає припинення поруки в силу ч. 4 ст. 559 ЦК України. Наведені обставини дають суду підстави для констатації необгрунтованості вимог банку до поручителя, що тягне відмову в задоволенні позову і в цій частині. \~

Outcome: dismissed