Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-03 00:00:00

В вересні 2013р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с.20, 21) до відповідачки [PERSON], в якому просив суд, з урахуванням поданої заяви про збільшення позовних вимог: звільнити його від сплати заборгованості по аліментам колишній дружині - відповідачці [PERSON] в повному обсязі на суму 6623,0 грн., а також стягнути з неї на свою користь судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що згідно рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 серпня 2012р. по цивільній справі [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини, яке набрало законної сили, зобов'язано позивача [PERSON] сплачувати на користь колишньої дружини - відповідачки [PERSON] аліменти у розмірі 419,0 грн. щомісячно, починаючи з 14 травня 2012р. В свою чергу рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 травня 2013р. по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення права на аліменти, які були присудженні за рішенням суду, та обмеження строком права на утримання, яке набрало законної сили, позов задоволено частково, припинено право відповідачки на аліменти, які були присуджені до стягнення за зазначеним вище рішенням Шевченківського районного суду м. Києва. Оскільки з 14 вересня 2012р. позивач не працює і не має іншого заробітку. За станом здоров'я потребує лікування, позивач просив суд звільнити його від сплати заборгованості на підставі ч. 2 ст. 197 СК України. В судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі, з підстав зазначених в ньому, з урахуванням поданої заяви про збільшення позовних вимог та просив суд його задовольнити. Відповідачка та її представник проти позову заперечували, зазначаючи, що позивач навмисно звільнився з роботи, має задовільний стан здоров'я, не бажає здійснювати оплату аліментів, які відповідачка потребує. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 серпня 2012р. по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини, позов задоволено частково, на підставі зазначеного рішення суду підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти у розмірі 419,0 грн. щомісячно. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 травня 2013р. по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення права на аліменти, які були присудженні за рішенням суду, та обмеження строком права на утримання, яке набрало законної сили, позов задоволено частково, припинено право [PERSON] на аліменти, які були присуджені до стягнення з [PERSON] за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 серпня 2012р. У відповідності з ч. 2 ст. 197 СК України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що неспроможний сплатити існуючу суму заборгованості по аліментам, з тих підстав, що з 14 вересня 2012р. він не працює, за станом здоров'я, і не має іншого заробітку, потребує термінового лікування. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, позивач 14 вересня 2012р. звільнився з роботи за п. 1) ч. 1 ст. 36 КЗпП України. В судовому засіданні позивачем, протягом всього часу розгляду справи не було надано доказів звільнення з роботи за п. 2), 5) ст. 40 КЗпП України ( у зв'язку з погіршенням стану здоров'я). Крім того, згідно відомостей наданих на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва 28 січня 2014р. з Київського міського центру зайнятості (а.с. 134), позивач перебував на обліку в Оболонському районному центрі зайнятості м. Києва, та з 29 січня 2013р. знятий з обліку за відмову від послуг державної служби зайнятості без поважних причин. В 2013р. позивач перебував на обліку в Ірпінському міському центрі зайнятості, і отримував відповідну допомогу. Відповідно до відповіді з Державної установи «Інститут нейрохірургії ім. акад. А.П. Ромоданова НАМН України» від 18 березня 2014р. за № 100 (а.с. 172) позивач [PERSON] за період з 01 січня 2012р. по 01 січня 2014р. на стаціонарному лікуванні в даній медичній установі не перебував, і направлення на МСЕК - форма № 088/о йому не надавалось, при цьому, відповідно до відповіді на лист - звернення позивача до вказаної медичної установи (а.с. 202) останньому було повідомлено, що він отримував консультації лікарів 10 грудня 2012р. і 05 червня 2013р., рекомендувалось відносне лікування за місцем проживання та санаторно-курортне лікування. До того ж, згідно відповіді на запит суду з Голосіївської міжрайонної МСЕК від 12 червня 2014р. за № 42-07 (а.с. 231) повідомлено, що позивач [PERSON] 19 серпня 2013р. був оглянутий спеціалістами Голосіївської міжрайонної МСЕК в порядку очної консультації для голови ЛКК поліклініки № 5 Шевченківського району м. Києва, по результатам об'єктивного огляду та результатам вивчення медичних документів даних для встановлення групи інвалідності, згідно наказу МОЗ № 561 від 05 вересня 2011р. немає, рекомендовано раціональне працевлаштування з обмеженнями по лінії ЛКК. Судом встановлено, що позивач має у власності рухоме та нерухоме майно, що не заперечував останній в судовому засіданні. Таким чином, в ході судового розгляду судом не встановлено, що позивач страждає на тяжку хворобу, протягом всього часу розгляду справи позивачем не було надано на відміну від відповідачки доказів втрати ним працездатності, які і не підтверджено належними доказами факт того, що позивач позбавлений можливості влаштуватись на роботу, у зв'язку з тяжким захворюванням, а тому не спроможний здійснити сплату відповідачці існуючої заборгованості по аліментам. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, судом не встановлено виникнення заборгованості за аліментами, у зв'язку з тяжкою хворобою позивача або іншою обставиною, що має істотне значення, суд вважає, що за своїм матеріальним становищем позивач має можливість здійснити сплату існуючої заборгованості по аліментам, а тому суд не вбачає правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed