Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

В березні 2016 року позивач звернувся до Центрального районного суду м.Миколаєва з позовом,\~ в якому просить про житлового будинку № 15 по вул.Лісовій в м.Миколаєві його особистою власністю, оскільки будинок придбаний на його особісті кошти від продажу дошлюбного майна та частково на власні кошти, отримані ним також до укладення шлюбу з відповідачкою. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність , позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачка надала суду нотаріально посвідчену заяву про розгляд справи у її відсутність та визнання вимог позову в повному обсязі. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, з 24 червня 2000 року по 20 грудня 2006 року ( Свідоцтво про розірвання шлюбу від 20.12.2006, актовий запис № 579) сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] [PERSON] є власником житлового будинку № 15 по вул.Лісовій в м.Миколаєві згідно договору купівлі-продажу квартири від 09 жовтня 2001 року, рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 15.11.2005 року зазначений договір був визнаний дійсним. Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 27.09.1999 року [PERSON] продав належний йому за договором купівлі-продажу від 11.01.1994 року на праві власності житловий будинок , що знаходиться за адресою Одеська область, смт. Красні Окна, вул. Щорса,27 за ціною продажу 9 000 грн. Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 29.08.2001 року ( тобто майже за місцяь до придбання спірного житлового будинку) [PERSON] продав належний йому за договором купівлі-продажу від 03.04.1999 року на праві власності приміщення бані , що знаходиться за адресою Одеська область, смт. Красні Окна, вул. Гагаріна, 11 за ціною продажу 35 000 грн. Відповідно до ксерокопії розписки, 03 серпня 1999 року позивач отримав у рахунок повернення боргу 9 000 грн. У відповідності зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених особами вимог і на підставі представлених сторонами доказів, а ст. ст. 10, 60 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. \~ Правовідносини сторін повинні регулюватися нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України, положення ст.ст. 24, 25 якого регулюють майнові відносини осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі, і не можуть бути застосовані при розгляді даного спору стосовно правовідносин сторін до укладання ними шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 24 КпШС, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» № 16 від 12.06.98 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС). Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти\~\~або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:1) час набуття майна;\~\~\~\~2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). \~\~У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може\~\~вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вищенаведеними матеріалами справи підтверджується той факт,що спірний будинок, хоча і був придбаний під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, але придбаний за особисті кошти позивачі, набуті ним переважно від продажу дошлюбного майна, що визнала в повному обсязі відповідачка. Таким чином, позовні вимоги обгрунтовані і підлягають задоволенню. У відповідності зі ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved