Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-17 00:00:00

В березні 2018 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив суд: - визначити їй додатковий строк, достатній днів подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON], померлої 03.06.2016 р., визнавши причину пропуску строку на прийняття спадщини поважною. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що [PERSON] є її матір'ю. Після її смерті відкрилася спадщина на все належне їй майно - квартиру [ADDRESS], яка належала померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину від 15.12.1998 р., виданого Четвертою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 4-2707, зареєстроване в КП ДОР «ДМБТІ» та записано в реєстрову книгу № 445п за реєстровим номером № 605-353. Крім того померлій належав житловий будинок № 13а по вул. Полковій в м. Дніпро, який належав на підставі свідоцтва про право особистої власності, виданого 14.09.1976 р. Жовтневим районним відділом комунального господарства м. Дніпропетровська згідно рішення виконкому Жовтневої районної ради депутатів трудящих № 1064 від 18.08.1976 р., зареєстрованого Дніпропетровським МБТІ 15.09.1976 р. у реєстрову книгу під № 113 за № 64. Померла мала двох доньок позивача та відповідача. Відповідач після смерті матері повідомила позивача про те, що мати на її користь залишила заповіт, складений 18.07.2015 р., яким заповідала все майно на її користь, а позивачу нічого не лишила. Це позивачу стало відомо зі слів її сестри. 14.01.2017 р. відповідач отримала свідоцтво про право на спадщину, яке було видане 1-ю Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 6-25, а позивач, почувши про те, що все майно було заповідане відповідачу до нотаріальної контори не зверталася. При цьому Позивач все своє життя була зареєстрована за адресою [INFO]. Лише після того, як відповідач отримала належне їй на підставі заповіту частину спадкового майна, вона повідомила позивачу про те, що і на її користь мати лишила заповіт яким заповідала квартиру, в якій проживала Позивач, на її користь. Отже, строк, визначений законом у шість місяців для прийняття спадщини, позивач пропустила через те, що не була обізнана про те, що і вона має право на спадщину, тому як спочатку була введена в оману своєю сестрою. Крім того, відразу після смерті матері вона дуже важко переносила її втрату, сильно хворіла та не мала можливості займатися оформленням спадкових прав, крім того вона не мала ані заповіту, ані документів на спадкове майно, так як ними заволоділа її сестра відповідач. Просила надати їй додатковий строк, достатній для прийняття спадщини після смерті матері, який встановити в три місяці з моменту набрання судовим рішенням законної сили. Позивач в судове засідання не зявилась, підтримала позовні вимоги та просила задовольнити в повному обсязі, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. При цьому, посилалася на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідач визнав позовні вимоги позивача та не заперечував проти їх задоволення, подавши про це відповідну письмову заяву до суду. Зважаючи на ці обставини, суд керується\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою\~статті 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені\~Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК,\~стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої\~Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~за наявними у справі матеріалами. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] мала двох доньок позивача [PERSON] та відповідача [PERSON]. [PERSON] померла 03.06.2016 р. На випадок своєї смерті вона склала заповіт 18.07.2015 р., який був посвідчений 1-ю Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 10-612. В даному заповіті вона на випадок смерті розпорядилася розподілити майно між доньками наступним чином: на користь позивача вона заповіла квартиру [ADDRESS], в якій позивач і проживає та постійно зареєстрована, а на користь відповідача вона заповіла житловий будинок № 13а по вул. Полковій в м. Дніпро. За заявою відповідача [PERSON], яка була подана до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори 17.11.2016 р. була заведена спадкова справа після смерті [PERSON] Вивченням спадкової справи встановлено, що [PERSON] до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини не зверталася. Згідно відповіді КП «ДМБТІ» ДОР [PERSON] належала квартира [ADDRESS]. Згідно матеріалів спадкової справи встановлено, що заповіт, який був складено [PERSON] на випадок смерті, зберігався у відповідача, таким чином факти, викладені в позовній заяві, знайшли своє підтвердження. У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила\~ частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Правовідносини, які виникли між сторонами врегульовані нормами\~Цивільного кодексу України. Згідно\~ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 3\~ст. 1266 ЦК України, племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Відповідно до\~ст. 1269 ЦК України\~спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно ч. 1\~ст. 1268 ЦК України\~спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Судом встановлено, що позивач є одним із спадкоємців за заповітом після смерті [PERSON] Інший спадкоємець отримав належне йому спадкове майно, а отже його права в разі задоволення позовних вимог порушені не будуть. Відповідно до ч. 1\~ст. 1270 ЦК України\~для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 3\~ст. 1272 ЦК України\~за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у ході судового засідання в їх сукупності, і приймаючи до уваги, що причина пропуску позивачем строку на прийняття спадщини є поважною, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити та визначити йому додатковий строк для подання ним заяви в нотаріальну контору про прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлої 03.06.2016р. три місяці, обчислення якого починати з дня набрання рішенням законної сили. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позов задоволено, судові витрати мають бути покладені на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved