Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

В березні 2018 року до суду надійшов позов, в якому позивач просила: надати дозвіл матері, громадянці України [PERSON], [INFO], на неодноразовий тимчасовий виїзд за межі території України громадянці України [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька, громадянина України [PERSON] строком дії два роки від дня набрання законної сили рішенням суду, в наступні держави: Єгипет, Туреччина, Греція, Португалія, Німеччина, Польща, Іспанія, Італія, Ізраїль, Болгарія, Чорногорія, Російська Федерація, Грузія, Вірменія. Позов обґрунтований наступним. [PERSON] та [PERSON] від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO]. З 01.09.2017 року по даний час донька відвідує центр стилю та краси «Лас Вегас» де навчається танцям. В період з 15.06.2018 року по 15.07.2018 року запланована поїздка до Грузії, де буде відбуватись фестиваль-конкурс мистецтв. В групу для відвідування фестивалю включена донька [PERSON] [PERSON] ухиляється від надання [PERSON] дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини. Враховуючи інтереси доньки, [PERSON] має намір в період з 15.06.2018 року по 15.07.2018 року здійснити поїздку до Грузії, де відбуватиметься фестиваль-конкурс мистецтв разом з центром стилю та краси «Лас Вегас». Вказана поїздка відбуватиметься автобусом через Російську Федерацію. Також можливі екскурсійна та оздоровча поїздка до Вірменії. Також, [PERSON] має намір здійснити поїздку з дитиною в оздоровчих цілях та розвитку зокрема до країн Європи та інших країн, а саме: Єгипет, Туреччина, Греція, Португалія, Німеччина, Польща, Іспанія, Італія, Ізраїль, Болгарія, Чорногорія, Російська Федерація, Грузія, Вірменія. Правовими підставами позову [PERSON] є ст.ст. 7, 150, 155, 157 СК України, 313 ЦК України, ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», п.п. 2, 3, 4-2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 3 Конвенції про права дитини від 29.11.1989 року. Відповідач відзиву до суду не надав. 03.05.2018 року у справі відкрите провадження та призначене судове засідання. 14.05.2018 року учасники справи в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. В зв'язку із чим судове засідання відкладене на іншу дату. 24.05.2018 року учасники справи в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду повідомлялись належним чином. Позивач та третя особа звернулася до суду із заявою про розгляд справи за їх відсутності. Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд проводив розгляд справи на підставі наявних доказів із винесенням заочного рішення по справі. В ході розгляду справи судом встановлено. Сторони мають спільну доньку [PERSON], [INFO]. Згідно довідки Центру стилю та краси «Лас-Вегас» від 12.03.2018 року [PERSON] з 01.09.2017 по дату видачі довідки відвідує центр стилю та краси «Лас-Вегас» де навчається танцям, в період з 15.06.2018 року по 15.07.2018 року запланована поїздка до Грузії, де буде відбуватися фестиваль-конкурс мистецтв, в групу для відвідування фестивалю включена [PERSON] 19.03.2018 року позивач звернулась до відповідача із позовом про стягнення аліментів на утримання дитини. Всі перелічені обставини справи підтверджуються письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи. Будь-яких інших доказів, з яких випливають інші обставини крім тих що встановлені судом, матеріали справи не містять. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні. Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Згідно довідки Центру стилю та краси «Лас-Вегас» від 12.03.2018 року [PERSON] з 01.09.2017 по дату видачі довідки відвідує центр стилю та краси «Лас-Вегас» де навчається танцям, в період з 15.06.2018 року по 15.07.2018 року запланована поїздка до Грузії, де буде відбуватися фестиваль-конкурс мистецтв, в групу для відвідування фестивалю включена [PERSON] Отже, за викладених обставин, з метою якнайкращого забезпечення інтересів дитини суд дійшов висновку про задоволення позову. За такого рішення, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 704,80 грн. судового збору. Одночасно, суд роз'яснює, що відповідно до ч. 1 ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. На підставі викладеного та

Outcome: approved