Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

АТ КБ ПриватБанк звернулося 15.10.2020 р. до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. За позовом, посилаючись на ст..ст.526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України та умови кредитного договору б/н від 09.07.2011 р., просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 19099 грн. 40 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту 9606,69 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту 9606,69 грн., пеня 9492,71 грн. Ухвалою від 23.10.2020 р. відкрито провадження і справа призначена до розгляду. 09.02.2021 р. у справі ухвалено заочне рішення, яким позов задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь позивача заборгованість за договором б/н від 09.07.2011 р. в сумі 19099,40 грн. Ухвалою від 17.06.2021 р. скасовано заочне рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 09.02.2021 р., справу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 16.09.2021 р. 16.09.2021 р. розгляд справи відкладено на 10.11.2021 р. на підставі ч.4 ст.223 ЦПК України. Представник позивача направив до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов просить задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. В процесі розгляду справи представник подав відповідь на відзив (а.с.126-133). Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомили, в процесі розгляду справи подали відзив на позов (а.с.99-104), який, окрім іншого, містять заяву про застосування строку позовної давності. Суд розглянув справу за відсутності відповідача та його представника на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України. В силу ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію учасників процесу, суд приходить до висновку, що позовні вимоги АТ КБ ПриватБанк до [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 09.07.2011 р. [PERSON] було підписано\~\~анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. В даній заяві відповідачем заповнено розділи щодо його паспортних даних, сімейного стану та роду занять (а.с.15). У тексті вказаної заяви зазначено, що [PERSON] погодився із тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становлять між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Зазначено, що він ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. На підставі вказаної анкети-заяви відповідачу були надано кредитну картку № [NUMBER] зі строком дії до 05/15 (а.с.13). 09.07.2011 р. відповідачем було підписано Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» по договору, в якій, серед іншого, визначені базова процентна ставка в місяць (нараховується на залишок непогашеної заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів у році) в розмірі 2,5 %, розміри пені, штрафів та комісій (а.с.16). У довідці зазначено, що відповідач з фінансовими умовами надання кредитки «Універсальна 55 днів пільгового періоду» і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів ознайомлений. Банком додано до позовної заяви витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджені наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256 (а.с.17-40), які відповідачем не підписані. На підтвердження заявленої банком у позові заборгованості відповідача до позову додано розрахунок заборгованості за укладеним кредитним договором, банком здійснено розрахунок заборгованості за процентами за користування кредитом з відсоткової ставки 30% з 09.07.2011, 34,8% з 01.09.2014 та 43,2% з 01.04.2015 (а.с.4-12). Відповідно до частин першої, другої статті 207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ч.1 ст.638\~ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526\~ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.\~611\~ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до частини першої статті 1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054\~ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633\~ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634\~цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634\~ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1\~ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048\~ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549\~ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551\~ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами у самому договорі). Банк, пред`являючи вимоги про стягнення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його вартості, зокрема, пеню. Позивач, обґрунтовуючи позов в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 09.07.2011, посилався на «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору. Оцінюючи доводи позивача про те, що з моменту підписання відповідачем заяви між ним та Банком був укладений договір в порядку ч. 1 ст.\~634\~ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого Банком договору, суд вважає за необхідне дотриматися правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, ухваленого в аналогічних правовідносинах, зміст якого зводиться до того, що роздруківка Умов та Правил із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15), та, що неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634\~ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Підстав відступити від цього правового висновку під час розгляду даної справи, суд не встановив. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що матеріали справи не містять підтверджень того, що саме з наданими позивачем разом з позовом Витягом з Умов було ознайомлено відповідача, який при цьому погодився з ними, підписуючи Заяву та, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, наданий банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Однак, відповідач, підписуючи 09.07.2011 анкету-заяву, також підписав 09.07.2011 р. довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій, серед іншого, визначені базова процентна ставка в місяць (нараховується на залишок непогашеної заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів у році) в розмірі 2,5 %, розміри пені, штрафів та комісій (а.с.16), тобто останній погодився у письмовому вигляді з умовами кредитування. Укладення між сторонами договору шляхом підписання відповідачем анкети-заяви та Довідки про умови кредитування, відповідає вимогам статей 633, 634\~ЦК України щодо порядку укладення договору приєднання, а суд встановив підстави для стягнення нарахованих позивачем заборгованості та тілом кредиту та пені. Отже, у справі встановлено, що [PERSON] після підписання анкети-заяви та Довідки про умови кредитування отримав кредитну картку та користувався картковим рахунком, що також підтверджується наявною у справі випискою по картці, за змістом якої є очевидним здійснення операцій, у тому числі із ідентифікацією особи, яка поповнює рахунок, а також здійснення операцій через Приват 24 тощо (а.с.50-62). Клопотання відповідача про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Договір між банком та відповідачем був укладений 09.07.2011 р. Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за даним договором 15.10.2020 р. (а.с.66). Дійсно, в силу вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 (три) роки. Позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ст. 258 ч. 2 п. 1 ЦК України). В силу вимог ст. 267 ч. ч. 3,4 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідач, в процесі розгляду справи, просив суд застосувати строк позовної давності. Проте, зміст розрахунку заборгованості відповідача [PERSON] перед банком за вищезазначеним договором № б/н від 09.07.2011 року, який був додатком до позову Банку у цій справі (а.с.4-12), у стовпцях «погашені проценти» та «сума погашення за наданим кредитом», а також виписки за договором (а.с.50-62) вбачається, що відповідач систематично з 2013 року по 31.07.2020 р. робив часткові погашення заборгованості за вказаним договором, що свідчить про визнання [PERSON] боргу перед банком за вищезазначеним договором що, в силу вимог ст. 264 ч.1 ЦК України, перериває перебіг позовної давності. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ст. 264 ч. 3 ЦК України). Виходячи з наведеного, суд прийшов до висновку про обґрунтованість вимог банку в частині стягнення заборгованості за кредитом та пені, адже позивачем доведено факт невиконання відповідачем зобов`язань за договором та надано відповідний розрахунок суми заборгованості, що відповідачем частково або повністю не спростований, а доводи відповідача, є необґрунтованими (ст.12, 80 ЦПК України) з наведених вище підстав. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: approved