Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-16 00:00:00

В березні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом та обґрунтовував його тим, що 10 грудня 2013 року він уклав з його дочкою [PERSON] договір дарування, за яким позивач безоплатно відчужив в її власність 1/4 частку в квартирі [ADDRESS]. Водночас, вчинення цього правочину було обумовлено тим, що в жовтні 2013 року [PERSON] предявила позов про розірвання шлюбу з позива-чем. Вона та [PERSON] запропонували [PERSON], щоб він подарував свою частку в квартирі у власність відповідача, а [PERSON] відмовиться від предявленого нею позову. Позивач погодився з такою пропозицією та уклав оспорюваний договір. Після цього [PERSON] відмовилась від позову. Однак в грудні 2016 року шлюб між ним все одно був розірваний. Ці обставини свідчать про те, що договір дарування був укладений під впливом тяжкої для позивача обставини та на вкрай невигідних для нього умовах. Тому [PERSON] просив визнати недійсним договір дарування, укладений 10 грудня 2013 року між ним та [PERSON] В ході розгляду цивільної справи представник позивача [PERSON] подала заяву про зміну юридичної підстави позову та часткову зміну предмета позову (а.с.27-32). Вона по-силається на те, що оспорюваний договір був укладений її довірителем під впливом обману зі сторони відповідача та [PERSON] На підставі ст.230 ЦК України такий правочин повинен бути визнаний недійсним, а [PERSON] належить відшкодувати моральну шкоду. Тому представник позивача [PERSON] просить суд визнати недійсним договір дарування, визнати за її довірителем право власності на 1/4 частку в квартирі [ADDRESS], а також стягнути з [PERSON] на користь позивача моральну шкоду в розмірі 50000 гривень. У судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] підтримують позов в зміненій редакції та наполягають на його задоволенні. [PERSON] та її представник [PERSON] не визнають позов та заперечують проти його задоволення. В обґрунтування своїх заперечень вони посилаються на те, що відповідач та [PERSON] не вводили позивача в оману. [PERSON] повністю розумів природу договору дарування, а також права та обовязки, що у нього виникнуть після його укладення. Ці обставини свідчать про те, що підстави для визнання договору дарування недійсним відсутні. [PERSON] того, представник відповідача [PERSON] подала заяву про застосування наслідків спливу позовної давності (а.с.49-50). Тому [PERSON] та її пред-ставник [PERSON] просять суд відмовити у задоволенні позову. [PERSON] також не визнає позов та посилається на те, що вона ніколи не спону-кала позивача до укладення договору дарування. [PERSON] того, шлюб був розірваний саме за його ініціативою. Тому [PERSON] просить суд відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких під-став. Встановлено, що 10 грудня 2013 року [PERSON] уклав з відповідачем договір дарування (а.с.6), за яким позивач безоплатно відчужив у власність [PERSON] 1/4 част-ку в квартирі [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин виз-нається судом недійсним. Істотне значення мають обставини щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цін-ність або можливість використання за цільовим призначенням. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.20 постанови №9 від 6 листо-пада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наяв-ність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона працює приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу. [PERSON] посвідчувала оспорюваний договір. Вона памятає, що до неї звернувся [PERSON] та повідомив про те, що він хоче подарувати дочці його частку в квартирі. [PERSON] розяснила йому, що в такому випадку його право власності на це майно припиниться. Позивач сказав, що йому відомо про це. Тому [PERSON] призначила нотаріальне посвідчення договору на 10 грудня 2013 року. В обумовлений день [PERSON] прийшов в нотаріальну контору разом з його дочкою. Вони спілкувались між собою належним чином. Жодних конфліктів між ними не виникало. [PERSON] роздрукувала проект договору та передала його позивачу. [PERSON] ретельно прочитав його зміст та підписав договір дарування. Він нічого не казав про заповіт. Навпаки, на неодноразові запитання [PERSON] позивач відповідав, що він має намір укласти саме договір дарування. Ретельний аналіз цих обставин свідчить про те, що [PERSON] повністю розумів природу договору дарування, а також права та обовязки, що у нього виникнуть після його укладення. З огляду на це суд вважає, що підстави для визнання недійсним договору дарування, укладеного 10 грудня 2013 року між позивачем та [PERSON], відсутні. Тому у задо-воленні позову в частині цієї вимоги [PERSON] належить відмовити. Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і під-лягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.4 цієї ж статті суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. В матеріалах цивільної справи міститься копія ухвали судді Бориспільського міськ-районного суду від 29 жовтня 2013 року (а.с.7) про відкриття провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Іншою ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 23 грудня 2013 року (а.с.8) провадження в цій цивільній справі було закрито у звязку з відмовою [PERSON] від позову. Беззаперечно, період часу, протягом якого вказані ухвали були постановлені, спів-падає з днем укладення оспорюваного договору. [PERSON] того, допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] показали, що зі слів позивача їм відо-мо про те, що [PERSON] подарував своїй дочці [PERSON] його частку в квартирі для того, щоб [PERSON] відмовилась від позову та продовжила перебувати з ним у шлюбі. Водночас, прагнення позивача зберегти сімю є лише мотивом, яким керувався [PERSON] під час укладення оспорюваного договору. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.20 постанови №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обман щодо мотивів правочину не має жодного значення. [PERSON] того, після укладення договору [PERSON] відмовилась від позову. Ця об-ставина додатково свідчить про відсутність жодного обману з її сторони. В матеріалах цивільної справи міститься копія свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ОК №109185 від 16 грудня 2016 року, з якого вбачається, що 16 грудня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] все ж таки був розірваний. Однак у судовому засіданні стало відомо про те, що ініціатором розірвання шлюбу був саме позивач, а не [PERSON] Ретельний аналіз викладених обставин свідчить про те, що копії наведених вище ухвал суду, а також показання свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не містять інформацію щодо предмета доказування. З огляду на це суд вважає, що вказані докази є неналежними в розумінні ст.77 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.230 ЦК України сторона, яка застосувала обман, зобовязана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у звязку з вчиненням цього правочину. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] не застосовували обман до пози-вача. У задоволенні позову в частині вимоги про визнання договору дарування недійсним відмовлено. [PERSON] того, в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що позивач зазнав душевні переживання саме у звязку з укладенням оспорюваного договору. З огляду на це суд вважає, що підстави для стягнення з відповідача на користь [PERSON] моральної шкоди відсутні. Тому у задоволенні позову в частині цієї вимоги йому належить відмовити. Відповідно до ч.1 ст.392 ЦК України виключно власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Встановлено, що [PERSON] не є власником 1/4 частки в квартирі [ADDRESS]. Ця обставина свідчить про те, що позивач не має права вимагати визнання за ним права власності на це майно. З огляду на це суд вважає, що підстави для задоволення позову в частині цієї вимоги відсутні також. Відповідно до ч.1 ст.256, ч.1 ст.257 та ч.1 ст.261 ЦК України, особа може звернутись до суду за захистом свого цивільного права або інтересу протягом трьох років від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права. Згідно з ч.4, ч.5 ст.267 цього ж Кодексу сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поваж-ними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Встановлено, що [PERSON] було відомо про оспорюваний договір ще в день його укладення, а саме 10 грудня 2013 року. З того ж дня розпочався трирічний строк позовної давності. Перебіг цього строку закінчився 10 грудня 2016 року. Зі штампу, роз-міщеному на титульній сторінці позову (а.с.1), вбачається, що [PERSON] звернувся до суду лише 29 березня 2017 року. Ця обставина свідчить про те, що він пропустив строк позовної давності. [PERSON] та його представник [PERSON] не подали докази на підтвердження обставин, які обєктивно перешкоджали позивачу предявити позов протягом трьох років поспіль з дня укладення договору дарування. Ця обставина свідчить про відсутність жод-них підстав для поновлення пропущеного ним строку позовної давності. Водночас, як розяснив Пленум Верховного Суду України в абз.3 п.11 постанови №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Встановлено, що [PERSON] відмовлено у задоволенні предявленого ним позову у звязку з необґрунтованістю та недоведеністю заявлених ним вимог. В такому випадку підстави для додаткового застосування наслідків спливу позовної давності відсутні. З огляду на це суд вважає, що у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] про застосування наслідків спливу позовної давності належить відмовити.

Outcome: dismissed