Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», позивач, банк) звернулось до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, позичальник) про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач зазначив, що 04.03.2015 року між АТ КБ «ПриватБанк» і відповідачем було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості, за якою позичальник отримала кредит в розмірі 18803 грн. 04 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором, станом на 25.09.2019 року в неї перед банком утворилася заборгованість у розмірі 62978 грн. 63 коп., з них: 17244 грн. 07 коп. заборгованість за кредитом, 7859 грн. 09 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом, 34142 грн. 97 коп. заборгованість за пенею, а також штраф відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди 3732 грн. 50 коп., яку позивач просить стягнути на його користь із відповідача. Представник позивача в судовому засідання вимоги позову підтримав, дав свою згоду на ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач повторно не з`явилася в судове засідання, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомила. Клопотань про відкладення розгляду справи від неї не надійшло. У відповідності до ст.ст. 223, 280 ЦПК України суд за згодою представника позивача вважає можливим розглянути справу в порядку заочного розгляду. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, внаслідок наступного. Відповідно до ч.1 ст. 626, ч.1 ст. 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому (ч.1 ст.634 ЦК України). Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Із положень ст. 1055 ЦК України слідує, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Як передбачено ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). З матеріалів справи вбачається, що 04 березня 2015 року між АТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості, за умовами якої позивач надав відповідачу кредит в сумі 18803 грн. 04 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою 0,833 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, строком на 12 місяців, з 04.03.2015 року по 31.03.2016 року. Відповідач зобов`язувалася повернути позивачеві кредит і сплатити банку проценти щомісячними платежами в розмірі 1700 грн. 00 коп. Банк свої зобов`язання перед позичальником за кредитним договором виконав в повному обсязі. Згідно п. 2.2 Генеральної угоди у випадку порушення відповідачем строків погашення заборгованості, позичальник зобов`язалася сплатити банку штраф у розмірі 3732 грн. 50 коп. Крім того, згідно п. 2.8. Генеральної угоди сторони домовилися, що за порушення зобов`язань по погашенню кредиту, [PERSON] сплачує банку пеню, розмір якої зазначений в Умовах і правилах. Посилаючись на те, що Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості, в сукупності з Умовами та правилами надання банківських послуг складають умови кредитного договору, який відповідач не виконує, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість, що виникла станом на 25.09.2019, в сумі 62978 грн. 63 коп. і складається із: - заборгованості за тілом кредиту 17244 грн. 07 коп., - заборгованості за процентами за користування кредитом 7859 грн. 09 коп., - пеня - 34142 грн. 97 коп., - штраф 3732 грн. 50 коп. Позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за процентами за користування кредитом, пенею та штрафами. Обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення пені, позивач посилається на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень того, що саме з цим та Витягом з Умов було ознайомлено відповідача, який при цьому погодився з ними, підписуючи Генеральну угоду. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки зміст цього документа повністю залежить від волевиявлення і дій лише однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у Генеральній угоді домовленості сторін про сплату пені за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в Заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Наведена правова позиція сформульована Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 (справа № 342/180/17), яка, в силу положень частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», підлягає врахуванню усіма іншими судами при застосуванні таких норм права. Таким чином, правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача кредитної заборгованості, що складається з пені в сумі 34142 грн. 97 коп. відсутні, оскільки позичальник при укладенні кредитного договору у вигляді Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості не підписав жодного документу, який обумовлював би порядок та умови сплати таких платежів. Водночас, враховуючи, що фактично отримані та використані надані позивачем грошові кошти в добровільному порядку відповідачем не повернуті, суд приходить до висновку, що [PERSON] отримавши кредитні кошти, користувалася ними, однак не виконала своїх грошових зобов`язань за кредитним договором, що призвело до утворення заборгованості. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого АТ КБ «ПриватБанк», заборгованість [PERSON] по тілу кредиту станом на 25.09.2019 року становить 17244 грн. 07 коп., яку суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача. Разом з тим, суд не приймає до уваги розрахунок заборгованості, наданий банком в частині визначення заборгованості по відсоткам у сумі 7859 грн. 09 коп., оскільки даний розрахунок не відповідає умовам кредитного договору. За умовами кредитного договору, що укладений між сторонами, відповідач мав сплачувати банку за користування кредитними коштами проценти у розмірі 0,833% річних. Як вбачається з розрахунку заборгованості [PERSON] вносилися кошти на погашення заборгованості по кредиту та останній раз внесено кошти на часткове погашення заборгованості по кредитному договору 08.04.2015 року. Враховуючи, що строк дії кредитного договору закінчився 31.03.2016 року і право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після визначеного договором строку кредитування (п. 54 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року № 444/9519/12), заборгованість по процентах за користування кредитними коштами за період з 30.04.2015 року по 31.03.2016 року становить 1580 грн. 07 коп. (17244,07*0,833%*11місяців). За таких обставин, позовні вимоги банку в частині стягнення відсотків за користування кредитом підлягають задоволенню частково, а саме з [PERSON] на користь позивача слід стягнути заборгованість по відсотках - 1580 грн. 07 коп. В силу ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч. 1 ст. 546 ЦК України). Як передбачено ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Згідно з п. 2.2 Генеральної угоди передбачена сплата позичальником штрафу в сумі 3732 грн. 50 коп. за порушення строків погашення заборгованості. Отже, з врахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги банку в частині стягнення в штрафу в сумі 3732 грн. 50 коп. підлягають задоволенню. Таким чином, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, а саме з відповідача слід стягнути 22556 грн. 64 коп., з них: 17244 грн. 07 коп. - заборгованість за кредитом, 1580 грн. 07 коп. заборгованість за процентами, а також штраф в сумі 3732 грн. 50 коп. В решті позову слід відмовити. При розподілі судових витрат, суд враховує пропорційність задоволених позовних вимог. Позов заявлено з ціною 62978 грн. 63 коп. та задоволено на суму 22556 грн. 64 коп., тобто на 35,82% (22556,64х100:62978,63). Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у сумі 688 грн. 10 коп. (1921х35,82:100).

Outcome: partial