Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

В березні 2016 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати відповідача [PERSON], який є її колишнім чоловіком, таким, що втратив право користування будинком № 5, розташованим по вул. 50-ть років Жовтня в с. Шевченкове Жовтневого району Миколаївської області. В обґрунтування своєї вимоги вказувала наступне. Їй належить зазначений будинок на праві приватної власності, який вона набула відповідно до договору купівлі-продажу від 30 січня 1996 року. В той же час в будинку зареєстрований, але з 2011 року не проживає відповідач, який після розірвання шлюбу в 2010 році добровільно виїхав з нього і не бажає в ньому проживати, однак наявність такої реєстрації позбавляє її належним чином володіти та користуватися будинком. Посилаючись на те, що відповідач добровільно не проживає в будинку більше року, тому виходячи з положень ст.ст. 391, 405 ЦК України просила позбавити його права користування житловим будинком. В судовому засіданні позивачка позов підтримала та просила задовольнити, вказавши, що будинок був куплений на її кошти та кошти її матері, а [PERSON] був лише членом її сім'ї і не є співвласником будинку. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав і заперечував проти його задоволення, вказавши, що будинок був куплений під час їх з позивачкою шлюбу, тому є їх спільною сумісною власністю і він має право користуватися або ж розпоряджатися будинком нарівні з нею. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Сторони перебували у шлюбі з 1993 року по 2010 рік За час шлюбу позивачкою був придбаний за договором купівлі-продажу від 20 січня 1996 року будинок, розташований за адресою: Миколаївська область, Жовтневий район, с. Шевченкове, вул. 50-ть років Жовтня, 5. Після розірвання шлюбу, приблизно в 2011 році, відповідач залишив помешкання і переїхав добровільно проживати до іншого місця. Цього він в судовому засіданні не заперечував. Зазначивши, що залишив будинок щоб не провокувати скандали та сварки з колишньою дружиною. Однак він залишився зареєстрованим в будинку. Вказуючи, що його необхідно визнати таким, що втратив право користування будинком, позивачка зазначила, що наявність реєстрації відповідача порушує її права власниці, а саме: полягає в тому, що вона сплачує комунальні послуги з урахуванням зареєстрованого колишнього чоловіка, а також не може в зв'язку з цим оформити субсидію по сплаті цих послуг. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Також, згідно з вимогами ст. ст. 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На час виникнення спірних правовідносин діяли норми Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Цивільного кодексу України 2003 року, Житлового кодексу України. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Однак, саме по собі припинення сімейних відносин не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням за наявності підтвердження її вселення в це житлове приміщення на законних підставах. Відповідач, хоча й перестав бути членом сім'ї позивачки, але має претензії щодо права власності на частину будинку, набутого під час шлюбу. Це його право визначено положеннями глави 8 СК України. Тобто в рамках заявленого позову підстав для визнання його таким, що втратив право користування будинком, на який він претендує як співвласник, суд не вбачає. Посилання позивачки на пропуск відповідачем строку позовної давності щодо вимог по поділу будинку як спільної сумісної власності, набутої під час шлюбу, суд в рамках заявленого позову не розглядає, оскільки із пояснень сторін вбачається, що питання поділу спільного майна між ними не вирішувалося, а помешкання він залишив, щоб провокувати сварки з колишньою дружиною, а не в зв'язку з відмовою від своєї частки в спільному будинку. Суд не приймає посилання позивачки на те, що будинок був куплений на кошти її та її матері, оскільки належних доказів про це надано не було. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed