Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-04 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернулося в суд з вищевказаним позовом. Протокольною ухвалою суду було замінено відповідача [PERSON] , який помер [INFO] на правонаступника [PERSON] . Посилається на те, що у відповідності до кредитного договору № б/н від 30.03.2010 р., який складається з заяви позичальника та умов надання банківських послуг і правил користування платіжною карткою, відповідачу [PERSON] надано кредиту сумі 25000 грв., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Отримавши гроші [PERSON] взяті на себе обов`язки по кредитному договору у повній мірі не виконав, не забезпечив повернення одержаного кредиту та не сплатив відсотки. Станом на 31.08.2019 р. за ним рахується заборгованість у сумі 732216.27 грв., яка складається із заборгованості по кредиту у сумі 17923.03 грв., заборгованості по відсотках за користування кредитом у сумі 708618.89 грв. та заборгованості за пенею і комісією 5674.35 грв. Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише певної суми, то кредитодавець може вимагати від боржника частину суми заборгованості за кредитом, а саме, 120819.91 грв., що включає заборгованість за кредитом у сумі 17923.03 грв. та залишок заборгованості за відсотками за період з 30.03.2010 р. по 31.05.2017 р. у сумі 102896.88 грв. Сторонами при укладенні договору було досягнуто усіх істотних умов договору. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що позивач сплачував заборгованість за договором. Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку позичальника - баланс станом на дату укладення договору, всі операції за картковим рахунком (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку. Позичальником розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначалися. Враховуючи норми закону та докази, що міститься в матеріалах справи можна дійти висновку, що правовідносини між сторонами тривають й належним чином зобов`язання не виконані та кредитором не прийняті. Позичальник взяв на себе зобов`язання щодо повернення кредиту в повному обсязі, зі сплатою всіх комісій і відсотків передбачених договором. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується актовим записом про смерть № 66 від 03.11.2014 року. 18.03.2020 р. представником банку було подано уточнену позовну заяву, у якій зазначено, що на дату смерті [PERSON] заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором № б/н від 30.03.2010 року становить - 18390.07 грв., яка складається з 17923.03 грв. заборгованості за кредитом та 467.04 грв. заборгованості за відсотками. Представник позивача у судове засідання не з`явився. Просить розглядати справу в його відсутності та проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Позовні вимоги підтримав. Відповідачка у судове засідання не з`явилася. Представник відповідачки у судове засідання не з`явився. Надав суду заяву у якій просив розглянути справу в його відсутності та відмовити в позові через пропуск позивачем строків звернення до суду. У відзиві на позов посилається на те, що у серпні 2013 року пільговий кредитний період закінчився і у [PERSON] виник борг у сумі 22299.29 грв., який він частково, до кінця жовтня 2014 року погашав, а потім перестав, оскільки [INFO] помер. Станом на дату смерті залишок заборгованості по тілу складав 176923.09 грв. З того часу ніхто не використовував його банківську карту, жодного платежу ніхто не вносив. Відповідно до ст. 247 ч. 2 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Розглянувши матеріали справи суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. Згідно ст. 13 ч.ч. 1, 2 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Статтею 42 ч. 1 п. 2 цього ж Кодексу визначено, що учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам. З приписів ст. 76, ст. 77 ч.ч. 1, 2, ст. 78, 79, 80 ч. 2, ст. 81 ч.ч. 1, 5, 6, ст. 83 ч. 1 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідно до ст. 95 ч. 1 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. В судовому засіданні встановлено, що 30.03.2010 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір, який складається з заяви позичальника, умов надання банківських послуг та правил користування платіжною карткою, на підставі якого відповідач отримав кредит у розмірі 25000 грв. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Із розрахунку заборгованості по кредитному договору № б/н від 30.03.2010 р. вбачається, що станом на 31.08.2019 р. за [PERSON] рахується заборгованість у сумі 732216.27 грв., яка складається із заборгованості по кредиту у сумі 17923.03 грв., заборгованості по відсотках за користування кредитом у сумі 708618.89 грв. та заборгованості за пенею і комісією 5674.35 грв. З цього розрахунку можна побачити, що останній платіж по погашенню заборгованості вчинений 08.10.2014 року й з цього часу залишок поточної заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) до моменту звернення до суду залишався незмінним. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [INFO] [PERSON] помер. До суду про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 30.03.2010 р. банк звернувся 17.10.2019 року, тобто з пропуском трьох річного строку позовної давності (понад два роки). Разом з тим, банк вважає, що до правовідносин, які виникли між ним та [PERSON] слід застосувати строк позовної в 50 років, який визначений пунктом 1.1.7.31. умов договору, а саме, умовами і правилами надання банківських послуг. Під час вирішення спору суд вважає, що у даному випадку застосуванню підлягає трьохрічний строк позовної давності з таких міркувань. Відповідно до ст.ст. 256, 257, 259 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін. Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У доданих банком до позовної заяви умовах і правилах надання банківських послуг, пунктом 1.1.7.31. установлено позовну давність тривалістю в 50 років, однак вони не містять підпису відповідача [PERSON] . У заяві позичальника від 30.03.2010 р. домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, як належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме на ці умови надання кредиту погодився відповідач, підписуючи заяву-анкету в матеріалах справи відсутні. Отже, подібні умови не можуть породжувати для [PERSON] будь-яких прав та обов`язків перед банком. Згідно статей 261 ч. 1 та 262 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Із постанови Великої Палата Верховного Суду N 444/9519/12 від 28 березня 2018 р. вбачається, що за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу). З матеріалів справи вбачається, що банк дізнався про порушення своїх прав у листопаді 2014 року, та звернувся до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості лише 17.10.20019 р., чим самим пропустив трьохрічний строк позовної давності. Суд не вважає виписку за період з 01.01.2019 по 25.02.2020 р. по основній картці [PERSON] , по якій нібито здійснювалися платежі належним доказом оскільки [INFO] [PERSON] помер. За таких обставин, підстави для задоволення позову відсутні. Тому,

Outcome: dismissed