Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-19 00:00:00

Арбітражний керуючий ПАТ «Зірниця» [PERSON] звернувся в січні 2017р. до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди в розмірі 165240 грн. та стягнення судових витрат. Ухвалою суду від 13.06.2017р. до участі у справі залучено треті особи - Державну виконавчу службу Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області та ТзОВ «ТД [PERSON]». Представник позивача просив позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні заперечив позовні вимоги, з підстав викладених в поясненні та письмового заперечення. Треті особи до суду не зявилися, разом з тим ВДВС надав письмову інформацію на виконання ухвали суду. Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від14.07.2014р. боржника ПАТ «Зірниця» визнано банкрутом, призначено ліквідатором [PERSON]О.(а.с.6-10), а на час звернення до суду як пояснив представник, він є арбітражним керуючим. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що при проведенні ліквідаційної процедури представником позивача було встановлено відсутність частини майна, що належить ПАТ «Зірниця», а саме трьох транспортних засобів: ГАЗ 2705 днз.14256ІВ, ГАЗ 2705-222 днз.83244ІВ та ГАЗ 3307 днз.АТ5023АА (а.с.16), які не реалізовані органом ДВС та які перебували на зберіганні у відповідача, згідно Акту опису й арешту майна від 31.08.2011р. (а.с.22-23), про що стало йому відомо з відповіді від 20.07.2015р. на його запит до ДВС (а.с.11-12). На вимогу до відповідача в грудні 2015р. про повернення ТЗ (а.с.18), останній не виконав вимоги. Тому, на підставі ст.1166 та ст.950,951 ЦК України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах, у розмірі вартості тих речей, який на час звернення до суду встановлено до середньої ринкової вартості продажу таких автомобілів (а.с.28-30). Разом з тим, заперечуючи позовні вимоги, відповідач та його представник суду пояснили, надавши і відповідні докази, що між органом ДВС (підрозділ примусового виконання рішень) та Івано-Франківською філією ТОВ «ТД [PERSON]» був укладений 14.07.2011р. Генеральний договір про реалізацію арештовано майна, на яке звернено стягнення державними виконавцями при примусовому виконанню рішень (а.с.56-62) та договір від 23.08.2012р. №09-0092/12 (а.с.79). Транспортні засоби перебували на зберіганні у ТОВ «ТД [PERSON]», де працював відповідач [PERSON] і він підписав Акт опису та арешту майна від 31.08.2011р., з метою перевезення всіх шість ТЗ боржника на стоянку ТОВ «ТД [PERSON]», що знаходиться по вул. Ребета,10 в м.Івано-Франківську. Саме там на стоянці знаходилися всі ТЗ, три з яких ТОВ «ТД [PERSON]», за вказаним договором з ДВС, продало. В подальшому Генеральний договір між органом ДВС та Івано-Франківською філією ТОВ «ТД [PERSON]», в січні 2013р. був розірваний в односторонньому порядку на вимогу ДВС України, з вимогою генеральному директору ТОВ повернути органам ДВС все нереалізоване майно (а.с.52). На підставі чого, керівництво Івано-Франківської філії ТОВ «ТД [PERSON]» неодноразово направляло листи в органи ДВС щоб забрати із стоянки по вул.Ребета,10 в м.Івано-Франківську три нереалізовані ТЗ, проте такі вимоги ігноровані як органом ДВС (а.с.53,54,55), так і, як пояснював усно відповідач, боржником в особі арбітражного керуючого [PERSON] В звязку з ліквідацією ТОВ «ТД [PERSON]» у липні 2013р.(а.с.81-85), обставини місцезнаходження трьох автомобілів, що є предметом даного спору, відповідачу невідомо. Окрім того, з часу закінчення ВП щодо боржника ПАТ «Зірниця», чинність Акту арешту та опису майна, як і інші заходи примусового виконання рішень скасовано (а.с.80), а тому відповідач не несе жодної відповідальності за майно (ТЗ), які він і не зберігав, а юридична особа - ТОВ «ТД [PERSON]», де він працював. Так, за ст.25 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» ліквідатор приймає до свого відання майно боржника, вживає заходи по забезпеченню його збереження, виконує функції з управління та розпорядження, здійснює інвентаризацію та оцінку майна. Окрім того, за ст.42 даного закону усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури, включаються до складу ліквідаційної маси. Майно, визначене родовими ознаками, що належить банкруту на праві володіння або користування, включається до складу ліквідаційної маси. Отже, судом встановлено, що відповідно до Генерального договору про реалізацію арештовано майна, на яке звернено стягнення державними виконавцями при примусовому виконанню рішень, укладеного 14.07.2011р., саме організація ТОВ «ТД [PERSON]» була відповідальною перед ДВС за належне зберігання арештованого майна та його перевезення, а також подальшого продажу даного майна, та на вимогу ДВС зобовязувалась повертати їм таке майно (п.1.1, 3.2, 3.4,3.10). Також, згідно п.3.14 договору в обовязки ТОВ «ТД [PERSON]» (а не його філій чи працівників філій) входило і відшкодування органу ДВС та власнику майна збитки, повязані з неналежним виконанням обовязків, а у разі розірвання даного договору зобовязання в 10-ти денний строк повернути майно органам ДВС (п.3.16). Разом з тим, після розірвання договору ДВС України та виключення 28.01.2013р. ТОВ «ТД [PERSON]» з переліку ліцензованих організацій з якими заключаються такі договора, Івано-Франківська філія ТОВ «ТД [PERSON]» як вбачається з матеріалів справи вживала заходів в січні-березні 2013р. щодо передачі такого майна (3-х ТЗ) органам ДВС, проте за відповідним актом такі нереалізовані три автомобіля належних боржнику, отримані ДВС не були за їх не реагуванням на такі вимоги. На спростування саме такого висновку суду, інших доказів матеріали справи не містять. Реалізація автомобілів боржника, відбувалась на підставі відкритого ВП на примусове виконання рішення Господарського суду Одеської області за наказом №15/03-10-99 виданого 16.03.2011р., однак на вимогу суду надати матеріали ВП по даному наказу для зясування вчинення певних дій органами ДВС щодо арештованого майна в т.ч. спірних трьох автомобілів, Управління ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області повідомило про винесення ними ще 06.11.2013р. постанови про закінчення даного ВП, а матеріали ВП не збережені та знищені за закінченням строку їх зберігання (а.с.77). Як слідує з матеріалів справи, представник позивача [PERSON] 30.06.2015р. також звертався до ДВС про надання інформації щодо нереалізованого майна боржника, в кого воно знаходиться на зберіганні та з вимогою передати таке майно ліквідатору (а.с.11), на який йому була надана відповідь про те, що з 6-ти авто реалізовано , реалізацію проводила ТОВ «ТД [PERSON]», та зберігачем даних авто була також дана організація. На час запиту, жодного ВП щодо стягнень коштів із ПАТ «Зірниця» у ДВС не перебуває (а.с.12). Сторона позивача посилалась в обгрунтування вимог на норми ЦК України. За вимогами гл.66 ЦК України врегульовано правовідносини щодо зберігання. Так, за ст.936, 938, 950, 951 ЦК України за договором зберігання речі зберігаються на відповідний визначений договором строк та підлягають поверненню у встановлений строк чи на вимогу. За втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах, якщо не доведе, що це сталося внаслідок непереборної сили, або внаслідок умислу чи грубої необережності поклажодавця. Зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності. Збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості. Разом з тим, за ст.954,955 ЦК України положення цієї глави застосовуються до зберігання, яке здійснюється на підставі закону, якщо інше не встановлено законом. Положення параграфа 1 цієї глави 66 застосовуються до окремих видів зберігання, якщо інше не встановлено положеннями цього Кодексу про окремі види зберігання або законом. Законом України «Про виконавче провадження» (в редакції на час накладення арешту на майно та його реалізацію) врегульовано права органів ДВС при примусовому виконанні рішень в т.ч. суду. Так, за ст.11,17 цього закону, примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; у разі необхідності залучати до проведення чи організації виконавчих дій суб'єктів господарювання, у тому числі на платній основі, за рахунок авансового внеску стягувача; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами. За ст.32,52 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на майно (майнові права) боржника [PERSON] стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації, яке відбувається в порядку визначеному ст.57 цього закону, в т.ч. винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, складання акт опису та арешту майна боржника, вилучення арештованого майна з передачею його для реалізації. Водночас, ст.59 вказаного закону врегульовано правовідносини щодо зберігання майна. Майно, на яке накладено арешт, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі - зберігач), призначеним державним виконавцем, під розписку в акті опису. Копія акта опису майна видається боржнику, стягувачу, а в разі якщо обов'язок зберігання майна покладено на іншу особу, - також зберігачу. Не реалізоване на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах протягом двох місяців майно підлягає уцінці державним виконавцем (але не більш як на 50 відсотків початкової вартості майна). У разі якщо в місячний строк з дня проведення повторної уцінки майно не реалізовано на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах, державний виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. У разі якщо стягувач у п'ятнадцятиденний строк з дня отримання повідомлення державного виконавця письмово не заявив про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові (ст.62 ЗУ «Про виконавче провадження»). Оскільки предметом дослідження у даній справі були дії [PERSON], а не те, чи дотримано органами ДВС норми спеціалізованого закону, яким врегульовано правовідносини щодо в т.ч. збереження майна, в т.ч. при нереалізації трьох спірних ТЗ з поданням пропозиції стягувачу про залишення за собою, чи повернення автомобілів боржнику ПАТ «Зірниця», а також оскарження дій ДВС в порядку ст.82 діючого на той час закону, то прийти до певних висновків порушення органами ДВС визначеного порядку, суд не взмозі. Однак, зважаючи на те, що представник боржника позивач у справі, мав як сторона виконавчого провадження (яке вже закінчено) право на зясування обставин реалізації чи нереалізації арештованих його автомобілів, що він протягом 2012-2015 років не робив, де знаходиться рухоме майно не цікавився, а громадянин [PERSON] не ніс відповідальності як зберігач майна, а саме за договірними відносинами між ДВС, такі обовязки несла юридична особа, то вимоги позову є необґрунтовані та недоведені суду. Також, за вимогами ст.87 Закону України «Про виконавче провадження» збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом. Стаття 1166 ЦК, на яку посилався позивач, визначає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. Так, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Проте, відповідач довів суду що він не є відповідальною особою за завдання боржнику майнової шкоди, та така шкода завдана не з його вини. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є недоведеними суду та до задоволення не підлягають. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 15, 16, 1166 ЦК України, Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», Законом України «Про виконавче провадження» (в редакції на час накладення арешту на майно та його реалізацію),

Outcome: dismissed