Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-16 00:00:00

В вересні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 01.08.1986 року він був прийнятий на роботу до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (далі ПАТ «ММК ім.Ілліча») та з вказаного часу обіймав різні посади відповідно до записів в його трудовій книжці. 10.11.2011 року його було переведено інспектором старшим бюро адміністративного контролю відділу режиму, контролю та профілактики Управління безпеки. Свої трудові обов'язки він виконував сумлінно, скарги та догани з боку роботодавця не отримував. За зразкову працю йому неодноразово оголошувалась подяка та виплачувалась заохочувальна премія. Наказом №285-к від 15.08.2014 року позивача було звільнено на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці. З випискою з цього наказу позивач був ознайомлений під розпис в день звільнення. [PERSON] вважає, що його звільнення не було викликане виробничою необхідністю, ґрунтувалося на рішенні окремих осіб, є незаконним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства. Так, підставою для звільнення є наказ №151 від 01.03.2013 року «Про зміну організаційної структури ПАТ «ММК імені Ілліча», що передбачає ліквідацію структурного підрозділу Управління безпеки, який нараховував 95 штатних одиниць, та одночасне утворення нового структурного підрозділу - Управління безпеки та контролю, штатний розклад якого нараховував 76 штатних одиниць. Позивач вважає, що фактично відбулися не зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація, банкрутство або перепрофілювання підприємства, скорочення чисельності або штату працівників, а зміна організаційної структури підприємства. Таким чином, його звільнення незаконне, як таке, що не було обумовлене змінами в організації виробництва і праці, зокрема, скороченням чисельності або штату працівників та відбулося без пропозиції усіх штатних посад, які були вакантними на час звільнення, позивач не був належним чином повідомлений про наступне звільнення. Просить визнати незаконними дії ПАТ «ММК ім.Ілліча» щодо його звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, скасувати наказ ПАТ «ММК імені Ілліча» №285-к від 15.08.2014 року в частині звільнення його за п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, поновити його на роботі на посаді інспектора старшого бюро адміністративного контролю відділу режиму, контролю та профілактики Управління безпеки ПАТ «ММК імені Ілліча», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту його звільнення по день постановлення рішення , виходячи із середньоденної заробітної плати 631,60грн. та стягнути 10000,00грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. Позивач [PERSON] в ході розгляду справи уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день винесення рішення із розрахунку середньоденної заробітної плати 571,84грн., в іншій частині вимоги залишити без змін. В судовому засіданні позивач пояснив, що працював на підприємстві з 1986 року, займав керівні посади, в 2009 році отримав другу освіту, його готували в Управління безпеки. З 2011 року працював інспектором старшим бюро адміністративного контролю відділу режиму, контролю та профілактики Управління безпеки, на вказаній посаді організовував контроль охорони, збереження власності, приймав участь в розробці посадових інструкцій, розробляв договори. Виконував свої обов'язки і при новому керівництві в травні-червні 2013 року. В березні 2013 року оголосили, що буде скорочення штату, паралельно почали набирати людей. В квітні 2013 року позивача повідомили, щоб звільнив кабінет. Продовжив виходити на роботу, однак ніяких дій не здійснював. 07.08.2013 року його запросили на комісію, запропоновували вакансії, він погодився на свою посаду, але на протязі 3-4 днів відмовили за відсутності відповідної освіти, відповіді не отримував. У відпустку не відпускали, близько трьох разів був на лікарняному, 17.01.2014 року присвоїли ІІІ групу інвалідності. Про звільнення повідомили 19.03.2014 року, звільнили 15 серпня 2014 року, викликали, вручили рішення профкому та виписку із наказу про звільнення. Також [PERSON] надав письмові пояснення, в яких наголосив на тому, що в порушення вимог ст.49-2 КЗпП України йому не були запропоновані всі наявні на підприємстві вакансії з одночасним повідомленням про звільнення. Відповідачем не був виконаний наказ №151 від 01.03.2013 року «Про зміну організаційної структури ПАТ «ММК імені Ілліча», яким було передбачено переведення працівників в утворений структурний підрозділ Управління безпеки і контролю, порушені вимоги п.10.3 Колективного договору, а також відповідач не отримував згоди профспілкового органу на звільнення позивача. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримали в повному обсязі та просила їх задовольнити, оскільки вважає, що звільнення позивача є незаконним як таке, що не було обумовлене змінами в організації виробництва і праці, зокрема, скороченням чисельності або штату працівників та відбулося без пропозиції усіх штатних посад, які були вакантними на час звільнення. Представник відповідача ПАТ «ММК імені Ілліча» Щербакова Н.В., яка діє на підставі довіреності в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вказала, що згідно зі статутом ПАТ «ММК імені Ілліча» до компетенції Наглядової Ради Товариства належить затвердження організаційних структур (зокрема прийняття рішень відносно створення, реорганізації та ліквідації філіалів, представництв, відділень та інших відокремлених підрозділів) Товариства. 01.03.2013 року на підприємстві був виданий наказ №151 «Про зміни організаційної структури ПАТ «ММК імені Ілліча» за підписом Генерального директора підприємства. Згідно п.2 цього наказу передбачена ліквідація Управління безпеки, де працював позивач. Пунктом 3 цього наказу передбачено створення управління безпеки та контролю. Обов'язок ознайомити працівників підлеглих структурних підрозділів під підпис покладений, зокрема на директора по безпеці Комісарова Е.А. Таким чином, було ліквідовано сім відділів у складі Управління безпеки комбінату та створено п'ять відділів у складі управління безпеки та контролю, що підтверджується штатним розкладом, який діяв з 01.07.2012 року і тим, який затверджено 01.03.2013 року та Положеннями про «Управління безпеки», «Управління безпеки та контролю». На виконання вищевказаного наказу, як це передбачено ч.1 ст.49-2 КЗпП України [PERSON] 19.03.2013 року був ознайомлений з ним шляхом вручення повідомлення, про що мається розписка з підписом позивача, а також він розписався в повідомленні. Оскільки посада позивача була виведена із штатного розпису, йому 07.08.2013 року, 11.07.2013 року, 24.01.2014 року, 14.08.2014 року, під час коли він не знаходився на лікарняному, згідно із чинним законодавством в межах існуючого штатного розпису було запропоновано інші посади, а саме ті, які були вільні у знов створеному управлінні безпеки і контролю, так і інші вільні посади на комбінаті, від яких [PERSON] відмовився, про що було складено відповідні протоколи. До звільнення позивачу були запропоновані вакантні на той час та відповідні його спеціальності та кваліфікації посади, від яких він відмовився. Так, протоколом від 07.08.2013 року йому була запропонована посада спеціаліста ведучого бюро контролю оперативного реагування відділу та видано направлення. Однак, заяви від позивача у відділ кадрів на перевід на цю посаду не надходило. Посади начальника відділу спеціалізованого управлінського контролю та начальника бюро відділу спеціалізованого управлінського контролю, позивачу не пропонувались, оскільки ще 19.12.2013 заява на посаду начальника відділу була подана [PERSON], а заява на посаду начальника бюро 08.01.2014 року подана [PERSON] Саме про необхідність пропонування працівнику, який підлягає вивільненню у зв'язку із скороченням штату, іншої роботи, яка б відповідала його кваліфікації йдеться у Постанові Верховного суду України від 07.11.2011 року. Що ж до оцінки поняття кваліфікації як такого, що включає в себе не лише освітній рівень працівника та стаж його роботи, а і здатність виконувати особливі доручення, то це поняття є оціночним, такого рівня кваліфікації позивача не встановлено. Більш того, діюче законодавство не зобов'язує відповідача запропонувати позивачу посаду із збереженням окладу. Записи, які були зроблені позивачем у протоколах від 11.07.2013 року та від 24.01.2014 року свідчать про зацікавленість позивача лише окладом. Що стосується вимог працівника про надання йому наявної роботи вищого рівня, ніж він виконував, то це питання має вирішуватись роботодавцем відповідно до загальних положень про комплектування кадрів і посування по службі. Так, позивач не міг бути призначеним на посади вищого рівня, а саме на посади начальника відділу спеціалізованого управлінського контролю та начальника бюро відділу спеціалізованого управлінського контролю, в зв'язку з відсутністю у нього практичного досвіду роботи як керівника по організації колективної роботи протягом двох років. Приймаючи до уваги, що позивач не надав згоди на переведення його на запропоновані вакансії, було прийнято рішення підготувати подання до профспілкового комітету відділу управління комбінату на звільнення [PERSON], яке на підставі п.3 ст.43 КЗпП України було розглянуте у присутності позивача. На засіданні, що відбулось 14.08.2014 року, профспілковий комітет надав згоду на розірвання трудового договору згідно із ст.43 КЗпП України з інспектором старшим бюро адміністративного контролю відділу режиму, контролю та профілактики Управління безпеки [PERSON] Таким чином, ПАТ «ММК імені Ілліча» виконав усі передбачені законодавством вимоги у разі звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України, прийняло рішення щодо змінення організаційної структури комбінату шляхом прийняття відповідного наказу, попередило позивача не пізніше ніж за два місяці про ліквідацію посади інспектора старший бюро адміністративного контролю відділу режиму, контролю та профілактики Управління безпеки, позивачу неодноразово, а саме регулярно пропонували вакансії, від яких він постійно відмовлявся, про що свідчать протоколи засідань комісії Управління безпеки та контролю та на звільнення позивача за ч.1 ст40 КЗпП України комбінат отримав згоду профспілкового комітету. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. У відповідності із положеннями статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо) , які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до диплому серії ПВ №665823, [PERSON] в 1986 році закінчив повний курс Донецького інституту радянської торгівлі за спеціальністю «Технологія та організація громадського харчування» Відповідно до диплому серії НК №36795172 від 01.07.2009 року, [PERSON] у 2009 році отримав повну вищу освіту в Приазовському державному технічному університеті за спеціальністю «Економіка підприємства». В судовому засідання встановлено, що [PERSON] з 01.08.1986 року перебував у трудових відносинах із ПАТ «ММК імені Ілліча», що підтверджується відповідними записами трудової книжки позивача, згідно з якими 01.08.1996 року прийнятий завідуючим їдальні №9 (наказ №182-к від 01.08.1986 року), 02.01.1990 року переведений в управління громадського харчування, торгівлі та підсобного господарства завідуючим їдальні №9, у зв'язку з реорганізацією (наказ №449-к від 27.12.1989 року), 16.04.1992 року УГХТ введений у склад комбінату імені Ілліча як структурний підрозділ (наказ №147-к від 16.04.1992 року), 10.08.1998 року переведений завідуючим дрібнооптової бази УГХТ (наказ №156-к від 10.08.1998 року), 01.08.2001 року переведений директором оптового складу УГХТ (наказ №144-к від 01.08.2001 року), 03.03.2003 року переведений завідуючим там же (наказ №42-к від 03.03.2003 року), 13.09.2005 року прийнятий за переводом в агроцех №1 заступником начальника цеху по збуту та загальним питанням (наказ №178-к від 12.09.2005 року), 10.11.2011 року переведений в управління безпеки інспектором старшого бюро адміністративного контролю відділу режиму, контролю та профілактики, (наказ №226-к від 07.11.2011 року). 01.03.2013 року на підприємстві виданий наказ №151 «Про зміни організаційної структури ПАТ «ММК імені Ілліча» за підписом Генерального директора підприємства. Згідно п.2 зазначеного наказу передбачена ліквідація Управління безпеки, де працював позивач. За пунктом 3 зазначеного наказу передбачено створення Управління безпеки та контролю. Обов'язок ознайомити працівників підлеглих структурних підрозділів під підпис покладений, зокрема на директора по безпеці Комісарова Е.А. (п.11 наказу). Таким чином, було ліквідовано сім відділів у складі Управління безпеки комбінату та створено п'ять відділів у складі управління безпеки та контролю, що підтверджується штатним розкладом, який діяв з 01.07.2012 року і тим, який затверджено 01.03.2013 року та Положеннями про «Управління безпеки», «Управління безпеки та контролю». Відповідно до штатних розкладів що діяли на підприємстві з 01.07.2012 року в Управлінні безпеки та з 01.03.2013 року в Управлінні безпеки і контролю, зміни у внутрішній (організаційній) структурі юридичної особи потягли за собою скорочення чисельності 19 штатних одиниць. Згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до ч.2 ст.40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у п.п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Частиною 3 ст.49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Як вбачається з матеріалів справи, 19 березня 2013 року [PERSON] під розписку повідомлено про зміни організаційної структури ПАТ «ММК ім.Ілліча» та про скасування займаної ним посади старшого інспектора відділу режиму, контролю та профілактики, та про те, що він підлягає вивільненню не раніше, ніж через два місяці з моменту повідомлення в службу зайнятості інформації про це. Розпорядженням № 191/109-р від 01 квітня 2013 року на підприємстві створено комісію з розгляду кандидатур працівників, що підлягають вивільненню з наступним працевлаштуванням у складі 8 осіб. На першому засіданні комісії 11.07.2013 року позивач ознайомлений з усіма вакантними посадами станом на 11.07.2013 року, які існували і на час його попередження 19 березня 2013 року, від яких він відмовився, що підтверджується протоколом засідання комісії Управління безпеки та контролю. За змістом ст.49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Отже, роботодавець дотримав умови ст.49-2 КЗпП, оскільки позивач був ознайомлений на час попередження про звільнення з усіма вакантними посадами. 07.08.2013 року на засіданні комісії позивача повторно ознайомлено з усіма вакантними посадами станом на 07.08.2013 року, йому запропонована посада спеціаліста ведучого бюро контролю оперативного реагування відділу та видано направлення. Разом з тим, як вбачається з довідки В.о. начальника УОПтаРП від 14.08.2014р. направлення після співбесіди з резолюцією начальника УБіК до відділу кадрів [PERSON] не повертав. Результат співбесіди адміністрації відділу кадрів невідомий. Заява про перевід [PERSON] на посаду спеціаліста ведучого бюро контролю оперативного реагування до відділу кадрів не надходило. 24.01.2014 року на засіданні комісії [PERSON] повторно ознайомлений з усіма вакантними посадами станом на 20.01.2014 року, що підтверджується протоколом засідання комісії Управління безпеки та контролю, в якому рукою позивача зроблено запис: «Согласен на должность начальника отдела специализированого контроля с окладом 15000,00грн. и на должность начальника бюро анализа деятельности с окладом 10304,00грн.», але, як встановлено в судовому засіданні позивачу було відмовлено в переведенні на обрані ним посади, в зв'язку з відсутністю у нього практичного досвіду роботи як керівника по організації колективної роботи протягом двох років. 14 серпня 2014 року на засіданні комісії позивача було повторно ознайомлено з усіма вакантними посадами станом на 12.08.2014 року, від яких він відмовився. Статтею 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Проте [PERSON] не скористався та не реалізував його, шляхом подання відповідачу відповідної письмової заяви про переведення на іншу вакантну посаду з числа тих, що з'явились у новій організаційній структурі підприємства, та відмовився від вакансій, які були у наявності станом на 11.07.2013 року, 07.08.2013 року, 24.01.2014 року, 14.08.2014 року та пропоновані йому, але не влаштовували його. Позивач дав згоду на працевлаштування його на посади начальника відділу спеціалізованого контролю та начальника бюро аналізу діяльності, однак йому було відмовлено з тих підстав, що він не має практичного досвіду на протязі двох років керівника з організації колективної роботи у сфері контролю за виробничою та фінансово-економічною діяльністю на крупному металургійному підприємстві. Оцінка поняття кваліфікації як такої, що включає в себе не лише освітній рівень працівника та стаж його роботи, а і здатність виконувати особливі доручення, то це поняття є оціночним та такого рівня кваліфікації позивача не було встановлено. Діюче законодавство не зобов'язує відповідача запропонувати позивачу посаду із збереженням окладу. Ненадання позивачу переважного права на залишення на роботі як працівника з більш високою кваліфікацією, не свідчить про незаконність звільнення, оскільки таке право на підставі ч.1 ст.42 КЗпП України надається при скороченні чисельності чи штату працівників, а посада, яку займав позивач до звільнення, не скорочувалась. На підприємстві відбулися зміни в організації виробництва і праці, які призвели до скорочення чисельності та штату працівників. Питання про доцільність залишення позивача на роботі суд обговорювати не повинен, що також роз'яснив Пленум Верховного Суду України у ч.4 п.19 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів», згідно з яким судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). При працевлаштуванні осіб, які підлягають вивільненню у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, переведення робітників, які підлягають вивільненню, на вакантні посади і робочі місця не діють правила про переважне право на залишення на роботі, що встановлені ст.42 КЗпП України. Переважне право на залишення на роботі не є тотожнім праву на працевлаштування на нову посаду. Право прийняття на роботу належить працедавцеві та не підлягає судовому врегулюванню. Приймаючи до уваги, що позивач не дав згоди на переведення його на запропоновані вакансії, а профспілковий комітет управління ПАТ «ММК ім.Ілліча» розглянувши подання адміністрації, на своєму засіданні 14.08.2014 року, протокол №12, в присутності [PERSON], дав згоду на розірвання з ним трудового договору за п.1ст.40 КЗпП України. Наказом №285-к від 15.08.2014 року позивача звільнено з посади інспектора старшого бюро адміністративного контролю відділу режиму контролю та профілактики Управління безпеки 15.08.2014 року у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці за п.1 ст.40 КЗпП України. Відповідно до пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 (із подальшими змінами), при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 (із подальшими змінами), розглядаючи трудові спори, пов'язані із звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення. Посилання позивача та його представника на те, що на підприємстві фактично не відбулося скорочення чисельності штату, що після попередження позивача на роботу прийнято сторонніх осіб у новоутворене Управління безпеки і контролю, на які він мав переважне право, але зайняті ними вакансії в порушення вимог закону останньому не були запропоновані, є неспроможними, спростовуються наказами №95 від 06.02.2013 року і №151 від 01.03.2013 року про зміни в організації виробництва і праці на підприємстві. Крім того, при працевлаштуванні осіб, які підлягають вивільненню у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, переведення робітників, які підлягають вивільненню, на вакантні посади і робочі місця не діють правила про переважне право на залишення на роботі, що встановлені ст.42 КЗпП, оскільки переважне право на залишення на роботі не є тотожнім праву на працевлаштування на нову посаду. Право прийняття на роботу належить працедавцеві та не підлягає судовому врегулюванню. Відповідно до положень ст.62, ч.3ст.64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, визначає кадрову політику, встановлює чисельність працівників, штатний розпис та підбирає на вакантні посади кваліфікованих спеціалістів, що закріплено Статутом ПАТ «ММК ім.Ілліча». При таких обставинах , з урахуванням наведеного, встановлених обставин справи та вимог закону, суд вважає, що відповідачем при звільненні позивача були дотримані всі умови, передбачені діючим законодавством України, наказ про його звільнення з роботи на п.1 ст.40 КЗпП є законним і підстав для його скасування та поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди не має, оскільки позивачу, перед звільненням неодноразово пропонувались всі вакантні посади у тому числі вакантні посади у новоутвореній структурі, які були включені у штатний розпис, але він відмовився від них і за весь час працевлаштування (березень 2013 року- серпень 2014 року) не звернувся із заявою до відповідача про переведення його на будь яку роботу, у тому числі і в новоутворене Управління безпеки і контролю ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча», чисельністю більш ніж 30000 працівників, на звільнення позивача надана згода профспілковим комітетом. Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Тому, розглядаючи цивільну справу, суд у відповідності зі ст.ст.10, 11 ЦПК України виходив з принципу змагальності й рівності сторін у поданні доказів, а також розглядав спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі представлених ними доказів. У відповідності з положеннями ст.60 , ч.3 ст.61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень . Докази подаються сторонами та іншими особами , які беруть участь у справі ,доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При таких обставинах, суд вважає , що позивач [PERSON] та його представник в даній справі не надали суду жодних переконливих доказів на підтвердження заявлених вимог та, таким чином, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча про визнання дій незаконними, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed