Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-24 00:00:00

АТ «Альфа-Банк» звернулось з позовом у якому просить звільнити з-під арешту нерухоме майно яке належить АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», а саме з квартири [ADDRESS] , що накладений постановою про арешт майна боржника, серія та номер: 57966562 виданої 22.12.2018 р. приватним виконавцем Яцишин А.М. та постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 32566487 виданою 13.09.2012 р. Дніпровським РУЮ у м. Києві, та стягнути з відповідача судовий збір. Позовні вимоги мотивовано тим, що внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків є АТ «Альфа-Банк». Позивач зазначає, що 01 червня 2006 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір кредиту № 08-038/260к. З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого передано в іпотеку банку належну [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Позивач вказує, що у зв`язку із неможливістю виконання умов за кредитним договором та значною заборгованістю [PERSON] , банк був змушений розпочати процедуру стягнення на іпотечне майно. 20 вересня 2019 року право власності на нерухоме майно було зареєстрованого за АТ «Укрсоцбанк». Позивач зазначає, що реалізувати заставне майно на даний час неможливо, оскільки постановою про арешт майна боржника від 22.12.2018 року виданою приватним виконавцем Яцишин А.М. та постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 13.09.2012 року винесеній в рамках виконавчого провадження № 32566487 накладено арешт на квартиру [ADDRESS] та заборону на її відчуження, чим порушено права АТ «Альфа-Банк», як власника вказаного нерухомого майна. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15.11.2019 року відкрите провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання та за клопотанням представника позивача витребувано письмові докази (а.с. 40-43). Відповідачу був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву. Як убачається з матеріалів справи, ухвала суду про відкриття провадження у справі разом із доданими до неї документами була прийнята поштовим відділенням для пересилання відповідачу та відповідна кореспонденція повернута до суду із відміткою про закінчення встановленого строку зберігання. Відзив на позов відповідачем у визначений термін не надано. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 01 червня 2006 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір кредиту № 08-038/260к, відповідно до умов якого банком надано відповідачу кредит у розмірі 15 000,00 дол. США зі сплатою 11,25 % річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення до 31.05.2021 року (а.с. 4-8). Пунктом 1.2. договору кредиту визначено, що кредит надається позичальнику на придбання нерухомого майна, яким є двокімнатна квартира, загальною площею 45,60 квадратних метри, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З метою забезпечення виконання [PERSON] умов кредитного договору, 01.06.2006 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та відповідачем укладено іпотечний договір № 02-038/373і, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Косенко Л.А., зареєстрований в реєстрі за № 818 (а.с. 9-12). Відповідно до п. 1.1. іпотечного договору, іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання всіх своїх зобов`язань за Договором кредиту № 08-038/260к від 01 червня 2006 року, укладеним між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем, нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 30.09.2019 року, квартира [ADDRESS] належить на праві власності АТ «Укрсоцбанк» та перебуває під обтяженням на підставі постанови про арешт майна боржника від 22.12.2018 року серія та № 57966562, винесеної приватним виконавцем Яцишиним А.М., номер запису про обтяження 33371699 від 22.12.2018 р., та на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 13.09.2012 року, серія та № 32566487, винесеної ВДВС Дніпровського РУЮ в м. Києві (а.с. 13-14). Рішенням № 5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», які зазначені у Передавальному акті, виникає у Акціонерного товариства «Альфа-Банк» з дати, визначеної у Передавальному акті, а саме - з 15 жовтня 2019 року (а.с. 34). Пунктом 2.3 протоколу № 4/2019 позачергових загальних зборів акціонерів Акціонерного товариства «Альфа-Банк» від 15.10.2019 року визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», які зазначені у Передавальному акті, виникає у Акціонерного товариства «Альфа-Банк» з дати, визначеної у передавальному акті, а саме - з 15 жовтня 2019 року (а.с. 29-33). Отже, позивач є правонаступником АТ «Укрсоцбанк». Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. Згідно із ст. 1 протоколу № 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Відповідно до положень ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Предметом спору є позовні вимоги АТ «Альфа-Банк» пред`явлені до [PERSON] про звільнення з під арешту належної на праві власності позивачу квартири [ADDRESS] , які обґрунтовані наявністю відомостей в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про державну реєстрацію обтяжень, посилаючись на правове обґрунтування на підставі ст. 1 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 16, 317, 319, 321, 386, 391, 589 ЦК України, ст. ст. 40, 51, 56, 59 Закону України «Про виконавче провадження». Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 Цивільного кодексу України. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою до відповідача про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. За приписами процесуального законодавства позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачем є особа, якій пред`явлено позовні вимоги. Тобто учасники справи - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). Судом не встановлено обставин оспорювання відповідачем права власності позивача на вищевказане нерухоме майно, яке було предметом іпотечного договору. При цьому з матеріалів справи убачається, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 30.09.2019 року запис про обтяження 33371757 від 14.11.2014 року внесено на підставі постанови державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві від 13.09.2012 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження під час виконання виконавчого напису від 01.06.2006 року № 1244, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко Л.А., про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» суми 13 959,15 дол. США, що становить 111 275,36 грн., та витрат на вчинення виконавчого напису в сумі 3 000 грн. та звернення стягнення на нерухоме майно загальною площею 45,60 кв.м., жилою площею 29,40 кв.м., що належить на праві власності [PERSON] ; запис про обтяження 33371699 від 22.12.2018 р. внесено на підставі постанови про арешт майна боржника від 22.12.2018 року прийнятої приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Яцишиним Андрієм Миколайовичем у виконавчому провадженні № 57966562 при примусовому виконанні виконавчого листа № 755/15922/17 виданого Дніпровським районним судом м. Києва 27.04.2018 р. про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором № 08-038/260к від 01.06.2006 р. у розмірі 719 136,07 грн. та судового збору в розмірі 10 787,04 грн., відповідно якої накладено арешт на квартиру за адресою: [ADDRESS] , що належить боржнику [PERSON] у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження 803 915,42 грн. На час винесення постанови державного виконавця від 13.09.2012 року діяла редакція Закону України «Про виконавче провадження» N 606-XIV від 21.04.1999 р. зі змінами, відповідно пункту 5 частини 3 ст. 11 якого було визначено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Згідно частин 1-3 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» N 606-XIV від 21.04.1999 р. зі змінами, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, серед іншого, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. На час винесення постанови приватного виконавця від 22.12.2018 р., що є предметом спору, діяла редакція Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 року зі змінами, у якому обов`язки і права виконавців, у тому числі щодо накладення арешту на майно боржника, вилучення, реалізація такого майна, закріплено у статті 18 Закону. Аналогічні приписи норм вищенаведеного Закону України «Про виконавче провадження» N 606-XIV від 21.04.1999 р. зі змінами стосовно арешту і вилучення майна боржника викладено відповідно у статі 56 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 року зі змінами. Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» N 606-XIV від 21.04.1999 р. та ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 року зі змінами, згідно яких, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Процесуальний закон також містить норми, відповідно до яких судовому захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване право, свобода чи інтерес (статті 1-4 ЦПК України). З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. При цьому за змістом статей 4, 265 ЦПК України позов може бути задоволений лише у випадку встановлення факту порушення, не визнання або оспорення відповідачем (відповідачами) прав, свобод чи інтересів позивача. Якщо такого факту не встановлено, позов не підлягає задоволенню. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого статтею 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору, доказування по цивільній справі не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено порушення його прав відповідачем у зв`язку з накладенням арештів та реєстрацією обтяжень належного на праві власності позивачу нерухомого майна, що є підставою для відмови в позові. При вирішенні спору суд також враховує правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 05.09.2018 року у справі № 388/1103/16-ц (№ 2-3908/10), від 31.07.2019 р. у справі № 150/61/18, відповідно яких зазначено, що за теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Із аналізу статей 33, 119 ЦПК України 2004 року вбачається на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності ( ст. 89 ЦПК України). Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтований, у зв`язку з чим не підлягає задоволенню. У відповідності до ст.141 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі.

Outcome: dismissed