Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-22 00:00:00

В березні 2020 року позивач [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про визначення місця проживання малолітньої дитини. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони з 15.06.2018 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають дитину - сина [PERSON] , [INFO] . З вересня 2019 року позивач з відповідачем не приживають разом, а [PERSON] не приймає участі в утриманні дитини та не надає жодної матеріальної допомоги. Посилаючись на викладене позивач просила суд визначити місце проживання сина [PERSON] з нею за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 27.03.2020 року було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 11.06.2020 року, залучено до участі у справі Орган опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації як третю особу. 10.06.2020 року від третьої особи надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Ухвалою суду від 11.06.2020 року було залучено до участі у справі Орган опіки та піклування Печерської районної в м. Києві державної адміністрації як третю особу та відкладено розгляд справи на 02.09.2020 року. 11.06.2020 року від відповідача надійшла заява про визнання позову. 02.09.2020 року розгляд справи було відкладено на 27.11.2020 року. 14.09.2020 року від позивача надійшла заява про зміну предмету позову, в якій вона просила визначити місце проживання сина [PERSON] з нею за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини доходу, але не менш 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. 17.09.2020 року надійшло клопотання Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про відкладення розгляду справи. 27.11.2020 року розгляд справи було відкладено на 09.02.2021 року. 08.02.2021 року від Печерської районної в місті Києві державної адміністрації надійшов висновок про визначення місця проживання дитини. 09.02.2021 року від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Ухвалою суду від 09.02.2021 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті в судовому засіданні на 23.04.2021 року. В судовому засіданні 23.04.2021 року представник позивача позов підтримав та просив суд про його задоволення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. В судовому засіданні 23.04.2021 року представник третьої особи не заперечувала проти задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників учасників судового процесу та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. З приводу позовних вимог про визначення місця проживання дитини, то судом встановлено наступне. Судом встановлено. що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 15.06.2018 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. Від шлюбу мають сина - [PERSON] , [INFO] . Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч. 1, 2 і ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Статтею 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. З матеріалів справи вбачається, що син сторін проживає разом з позивачем. Згідно висновку Органу опіки та піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації № 105/01-214/В-140 від 05.02.2021 року, орган опіки і піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Виходячи з наведеного та враховуючи те, що відповідачем позов визнано в повному обсязі, визнання ним позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про визначення місця проживання дитини разом з позивачем. Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню в цій частині. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, а в добровільному порядку узгодити питання про матеріальне забезпечення дитини між сторонами не є можливим. Згідно ч. 1 ст. 75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Положеннями ч. 2 ст. 75 СК України, визначено, що право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу (ч. 4 ст. 84 СК України). Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини не надає. Доказів протилежного суду не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч.1 ст. 182 СК України суд при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З матеріалів справи вбачається, що відповідач є працездатним чоловіком. Відомостей про незадовільний стан його здоров`я суду не надано. Окрім того, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що у відповідача є інші діти, а також не надано доказів на підтвердження того, що на його утриманні перебувають непрацездатні особи. Відповідно до ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII( 789-12 ) від 27.02.91 та яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Повно та всебічно з`ясувавши обставин справи, перевіривши доказами, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме: стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини доходу, але не менш 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, а саме до [INFO] . За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved