Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-30 00:00:00

В березні 2014 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом про визнання недійсними третейських угод, скасування рішення постійно діючого третейського суду, визнання недійсними державних актів та визнання права власності на земельні ділянки, який в травні 2014 року уточнили та просили постановити рішення, яким визнати недійсною третейську угоду від 01.03.2006 року, по справі № 0405/06-11, при розгляді справи постійно діючого третейського суду «Південно-Східний Міжрегіональний»; визнати недійсною третейську угоду від 01.03.2006 року, по справі № 0405/06-12 при розгляді справи постійно діючого третейського суду «Південно-Східний Міжрегіональний»; визнати недійсною третейську угоду від 01.03.2006 року, по справі № 0405/06-8 при розгляді справи постійно діючого третейського суду «Південно-Східний Міжрегіональний»; скасувати Рішення постійно діючого третейського суду «Південно-Східний Міжрегіональний» по справі № 0405/06-8 від 04.09.2009 року; скасувати Рішення постійно діючого третейського суду «Південно-Східний Міжрегіональний» по справі № 0405/06-12 від 04.09.2006 року; скасувати Рішення постійно діючого третейського суду «Південно-Східний Міжрегіональний» по справі №0405/06-11 від 04.09.2006 року; визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку виданий на ім`я [PERSON], ЯЕ № 150323 від 07.05.2007 року, на земельну ділянку площею 3.130 га, кадастровий номер 1221455800-01-072-0056, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за номером 010712001419; визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку виданий на імя [PERSON], ЯЕ № 150326 від 07.05.2007 року, на земельну ділянку площею 3.130 га, кадастровий номер 1221455800-01-072-0059, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за номером 010712001415; визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку виданий на імя [PERSON], ЯЕ № 150322 від 07.05.2007 року, на земельну ділянку площею 3.130 га, кадастровий номер 1221455800-01-072-0052, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за номером 010712001420; визнати за нею, [PERSON], право власності на земельну ділянку площею 3,13 га, у тому числі ріллі 3,13 га, кадастровий номер 1221455800-01-072-0056, що розташована на території Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області; визнати за нею, [PERSON], право власності на земельну ділянку площею 3,13 га, у тому числі ріллі 3,13 га, кадастровий номер 1221455800-01-072-0059, що розташована на території Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області; визнати за нею, [PERSON], право власності на земельну ділянку площею 3,13 га, у тому числі ріллі 3,13 га, кадастровий номер 1221455800-01-072-0052, що розташована на території Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. В обґрунтування позову позивачі вказали, що 04 вересня 2006 року та 10 січня 2007 року Постійно-діючим третейським судом «Південо-Східний Міжрегіональний» (третейський суд) постановлені рішення згідно яких за відповідачем [PERSON], визнано право власності на земельну ділянку площею 3,13 га, кадастровий номер 1221455800-01-072-0056, яка розташована на території Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, земельну ділянку площею 3,13 га., кадастровий номер 1221455800-01-072-0059, яка розташована на території Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, та земельну ділянку площею 3,13 га., кадастровий номер 1221455800-01-072-0052, яка розташована, на території Ювілейної селищної ради, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області. Предметом позову вищенаведених рішень третейського суду, було визнання договорів купівлі-продажу та міни дійсними та визнання права власності на земельні ділянки. Також, в рішеннях третейського суду вказано, що між ними та відповідачем [PERSON] були укладені третейські угоди для розгляду справи в третейському суді. Вони, [PERSON] та [PERSON] вказують, що жоден з них не підписував жодних договорів про відчуження своїх земельних ділянок ані з відповідачами, ані з ким-будь, а також не підписували третейських угод про передачу спору на розгляд третейському суду, також зазначають, що в них не було жодного спору стосовно їх земельних ділянок. 03 лютого 2011 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області за позовом відповідача [PERSON] до них, [PERSON] та [PERSON] постановлено рішення про визнання відповідача [PERSON] добросовісним набувачем вищезазначених земельних ділянок, однак 04 квітня 2011 року апеляційний суд Дніпропетровської області постановив рішення про скасування вищевказаного рішення суду та в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовив. Тому вони звернулися до суду з позовом для захисту своїх майнових прав. У судовому засіданні представник позивачів за довіреностями [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідачки [PERSON] за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Представник [PERSON] за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Представник третьої особи Управління Держземагентства у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області за довіреністю [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи за їх участі. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, повно і всебічно дослідивши докази по справі, прийшов до наступного. Згідно зі ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 125, 126 3К України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав і посвідчується державним актом, який видається і реєструється сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Встановлено, що на підставі розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації № 281-р від 17.05.2002 року [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку площею 3,13 га (пай № 572), яка розташована на території Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. 18 червня 2002 року на імя [PERSON] було видано Державний акт на право приватної власності на дану земельну ділянку серії ІІ-ДП № 043027. Також, на підставі вищевказаного розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації № 281-р від 17.05.2002 року [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку площею 3,13 га (пай № 571), яка розташована на території Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. 18 червня 2002 року на імя [PERSON] було видано Державний акт на право приватної власності на дану земельну ділянку серії ІІ-ДП № 043026. На підставі вищевказаного розпорядження голови Дніпропетровської районної державної адміністрації № 281-р від 17.05.2002 року [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку площею 3,13 га (пай № 610), яка розташована на території Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. 18 червня 2002 року на імя [PERSON] було видано Державний акт на право приватної власності на дану земельну ділянку серії ІІ-ДП № 043064. Рішенням постійно діючого третейського суду «Південно-східний Міжрегіональний» № 0405/06-8 від 04 вересня 2006 року визнано дійсним договір міни земельної ділянки, паю № 610, площею 3,13 га, яка розташована на території Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, укладений 02 жовтня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] та нотаріально не посвідчений, а також визнано за [PERSON] право власності на дану земельну ділянку та зобовязано Дніпропетровський районний відділ земельних ресурсів видати останній державний акт на право приватної власності на землю (а.с.20-22). Рішенням постійно діючого третейського суду «Південно-східний Міжрегіональний» № 0405/06-11 від 04 вересня 2006 року визнано дійсним договір міни земельної ділянки, паю № 571, площею 3,13 га, яка розташована на території Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, укладений 02 жовтня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] та нотаріально не посвідчений, а також визнано за [PERSON] право власності на дану земельну ділянку та зобовязано Дніпропетровський районний відділ земельних ресурсів видати останній державний акт на право приватної власності на землю (а.с.26-28). Рішенням постійно діючого третейського суду «Південно-східний Міжрегіональний» № 0405/06-12 від 04 вересня 2006 року визнано дійсним договір міни земельної ділянки, паю № 572, площею 3,13 га, яка розташована на території Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, укладений 02 жовтня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] та нотаріально не посвідчений, а також визнано за [PERSON] право власності на дану земельну ділянку та зобовязано Дніпропетровський районний відділ земельних ресурсів видати останній державний акт на право приватної власності на землю (а.с.17-19). 02 січня 2007 року між відповідачами було складено в простій письмовій формі договір купівлі-продажу девяти земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, у тому числі земельної ділянки площею 3,130 га, кадастровий номер 1221455800-01-072-0056 (пай № 572), земельної ділянки площею 3,130 га, кадастровий номер 1221455800-01-072-0059 (пай № 571) та земельної ділянки площею 3,130 га, кадастровий номер 1221455800-01-072-0052 (пай № 610). Згідно умов даного договору [PERSON] продала, а [PERSON] придбав земельні ділянки за ціною по 60 000 грн. кожна (а.с.10-11). Рішенням постійно діючого третейського суду «Південно-східний Міжрегіональний» від 10 січня 2007 року визнано дійсним вищезазначений договір купівлі-продажу земельних ділянок, визнано за [PERSON] право власності на дані земельні ділянки, зокрема, земельну ділянку площею 3,130 га, кадастровий номер 1221455800-01-072-0056 (пай № 572), земельну ділянку площею 3,130 га, кадастровий номер 1221455800-01-072-0059 (пай № 571) та земельну ділянку площею 3,130 га, кадастровий номер 1221455800-01-072-0052 (пай № 610), призначених для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, зобовязано Дніпропетровський районний відділ земельних ресурсів та Дніпропетровську регіональну філію ДП «Центр державного земельного кадастру» видати [PERSON] державні акти на право приватної власності на землю і здійснити його державну реєстрацію (а.с.29-32). 07 травня 2007 року на підставі вищевказаного рішення третейського суду «Південно-східний Міжрегіональний» від 10 січня 2007 року на імя [PERSON] був виданий Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 3,130 га, кадастровий номер 1221455800-01-072-0052 серії ЯЕ № 150322 від 07.05.2007 року (а.с.35), Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 3,130 га, кадастровий номер 1221455800-01-072-0056 серії ЯЕ № 150323 від 07.05.2007 року (а.с.23), та Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 3,130 га, кадастровий номер 1221455800-01-072-0059 серії ЯЕ № 150326 від 07.05.2007 року (а.с.34). Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно ст. 153 ЗК України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Статтею 140 ЗК України, передбачені виключні підстави припинення права власності на земельну ділянку. Відповідно до ст. 125, 126 3К України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав і посвідчується державним актом, який видається і реєструється сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Згідно вимог ст. 5 Закону України «Про третейські суди», спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам ст. 12 цього Закону. Третейська угода відповідно до вимог ст. 12 Закону України «Про третейські суди», укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого звязку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про третейські суди», третейський розгляд здійснюється у засіданні третейського суду за участю сторін або їх представників, якщо сторони не домовилися про інше щодо їхньої участі в засіданні. Сторонам має бути направлене повідомлення про день, час та місце проведення засідання третейського суду не пізніше ніж за 10 днів до такого засідання. Ухвалюючи рішення про визнання права власності на земельні ділянки, які розташовані на території Ювілейної селищної ради третейський суд порушив ч. 1 п. 15 Перехідних положень Земельного кодексу України (у редакції чинній з 31 березня 2006 року до 1 січня 2007 року) яким встановлено, що громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також громадяни України власники земельних часток (паїв) не вправі до 1 січня 2007 року продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї), крім передачі їх у спадщину та при вилученні земель для суспільних потреб. Таким чином, при винесенні рішень Третейський суд порушив вимоги діючого законодавства. Відповідно до ст. 51 Закону України «Про третейські суди», рішення третейського суду може бути скасоване з підстав, коли рішення прийняте у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Позивачі в своєму прозові вказують, що вони не підписували жодних договорів про відчуження своїх земельних ділянок з відповідачами, а також не підписували третейських угод про передачу спору на розгляд третейському суду, що представниками відповідачів не було спростовано та не надано належних доказів цьому. Як вбачається з укладеного між відповідачами [PERSON] купівлі-продажу земельної ділянки від 02 січня 2007 року з третейськими застереженнями, не було закріплено письмово Регламенту Постійно діючого третейського суду «Південно-Східний Міжрегіональний». В тексті укладеного договору не міститься посилання на те, що сторонам відомий зміст зазначеного Регламенту, та не міститься вказівки про те, що зазначений Регламент є невід'ємною частиною укладеного договору. Отже, підписання вищевказаного договору порушує принцип добровільності третейської угоди. Окрім цього встановлено, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2011 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] визнано [PERSON] добросовісним набувачем вищезазначених спірний земельних ділянок. Однак, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2011 року вищевказане рішення суду першої інстанції було скасоване та в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено . Посилання представника відповідача [PERSON] на той факт, що позивачі пропустили строк позовної давності для звернення з позовом до суд вважає безпідставними, бо у відповідності з ст. 257 ЦК України - загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності з ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. 253-255 цього Кодексу, порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. У відповідності з ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З матеріалів справи вбачається, що при ухваленні апеляційним судом Дніпропетровської області рішення від 04 квітня 2011 року, позивачам стало відомо про ті обставини, що їх майнові права були порушені. Зважаючи на те, що позов до суду було подано 21 березня 2014 року, суд вважає, що доводи представника відповідача про пропуск позивачами строку позовної давності безпідставні. З огляду на вище викладене, приймаючи до уваги, що строк позовної давності не сплив, а також те що при ухваленні рішення третейський суд вийшов за межі обставин, викладених в позовній заяві та за відсутності письмової третейської угоди третейські угоди від 01 березня 2006 року та постановлені на підставі них рішення постійно діючого третейського суду «Південно-Східний Міжрегіональний» по справі № 0405/06-11 від 04.09.2006 року, рішення постійно діючого третейського суду «Південно-Східний Міжрегіональний» по справі № 0405/06-12 від 04.09.2006 року, а також рішення постійно діючого третейського суду «Південно-Східний Міжрегіональний» по справі № 0405/06-8 від 04.09.2006 року підлягають скасуванню. Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Право власності позивачів на земельні ділянки припинене всупереч нормам статті 140 ЗК України, яка містить вичерпний перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до п. 22 Порядку ведення Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 09 вересня 2009 року № 1021, запис про державну реєстрацію документа, що посвідчує право на земельну ділянку, в розділі Книги записів скасовується (поновлюється) посадовою особою на підставі рішення суду. Так, відповідно до статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Згідно ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. В звязку з вищевикладеним, суд вважає, що вимоги позивачів про визнання недійсними Державних актів на право приватної власності на земельну ділянку виданих на імя [PERSON] серії ЯЕ № 150323 від 07.05.2007 року, серії ЯЕ № 150326 від 07.05.2007 року та серії ЯЕ № 150322 від 07.05.2007 року, а також, скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] на земельні ділянки площею 3,130 га, кадастровий номер 1221455800-01-072-0056, площею 3,130 га, кадастровий номер 1221455800-01-072-0059 та площею 3,130 га, кадастровий номер 1221455800-01-072-0052 підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки, право на спірні земельні ділянки позивачів оспорюється та не визнається відповідачами по справі, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання права власності на спірні земельні ділянки та вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 3,130 га, кадастровий номер 1221455800-01-072-0056 та на земельну ділянку площею 3,130 га, кадастровий номер 1221455800-01-072-0059, що розташовані на території Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області; та визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 3,130 га, кадастровий номер 1221455800-01-072-0052, що розташована на території Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Частиною 2 ст. 158 ЗК України встановлено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб. На підставі наведеного, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому,суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] по 118 грн. 20 коп. сплаченого судового збору, та стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь держави по 125 грн. 40 коп. судового збору. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved