Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивований тим, що 17 травня 2005 року між Банком та [PERSON] був укладений договір, згідно з умовами якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 3000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % на рік за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У зв`язку з невиконанням відповідачем належним чином умов договору у неї станом на 31 жовтня 2019 року виникла заборгованість в розмірі 158716.92 грн. Вказуючи, що право вимагати повернення суми боргу повністю чи частково належить кредитору, Банк просив стягнути з відповідача суму заборгованості в розмірі 122919.48 грн та судові витрати. У судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений (а.с. 103, 104), до позовної заяви додав клопотання, в якому вказав, що не заперечує проти заочного розгляду справи, та просив розглядати справу за його відсутності (а.с. 25). Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 105), про причини неявки суд не повідомляла, відзив на позов не подавала. Враховуючи, що в судове засідання учасники судового розгляду не з`явилися, то відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Ухвалою суду від 17 березня 2020 року постановлено проводити заочний розгляд справи. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково з таких підстав. Судом встановлено, що 17 травня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] укладено договір № SAMDN03000002556731 про відкриття картрахунку і обслуговування платіжної картки (а.с. 7-8). Відповідно до пункту 1 вказаного договору Банк відкриває клієнту картковий рахунок у гривні. Кредитний ліміт поновлювальний становить 3 000 гривень. Базова процентна ставка по кредитному ліміту 3% на місяць. Дія кредитного ліміту зупиняється в останній день місяця, до якого діє картка. 17 травня 2005 року на виконання умов договору відповідачу було видано картку № [NUMBER] . Термін дії картки встановлено до травня 2015 року (а.с. 35). 4 липня 2005 року на картку відповідача встановлено кредитний ліміт у розмірі 3000 грн, який неодноразово змінювався і максимально 6 лютого 2013 року був збільшений до 6050 грн, а 6 листопада 2019 року - зменшений до 0 грн (а.с. 36). Банк, надавши відповідачу кредит, свої зобов`язання за договором виконав. Отримання відповідачем кредитних коштів та користування ними підтверджується випискою по картковому рахунку № [NUMBER] (а.с. 37-79). З наданого Банком розрахунку видно, що заборгованість [PERSON] за кредитним договором від 17 травня 2005 року станом на 31 жовтня 2019 року становить 158716.92 грн і складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5315.76 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами - 150910.67 грн, пені - 2490.49 грн. У цьому ж розрахунку окремо позивачем визначено заборгованість до стягнення у розмірі 122919.48 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5315.76 грн та заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами - 117603.72 грн (а.с. 9-16). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором (частина перша статті 1056-1 ЦК України). Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У пункті 1.2 укладеного між сторонами договору зазначено, що клієнт здійснює за допомогою картки операції по картрахунку у відповідності з чинним законодавством та Правилами користування платіжними картками, що є невід`ємною частиною цього договору. У заяві від 16 березня 2020 року (а.с. 106) представник позивача на обґрунтування своїх вимог посилався також на Умови і Правила надання банківських послуг ПриватБанку. У розглядуваному випадку умови договору приєднання розроблені позивачем по справі АТ КБ «ПриватБанк», тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, правила, а не інші, і споживач послуг Банку приєднується саме до тих умов і правил, з якими він ознайомлений. Звертаючись до суду, Банк просив стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту та відсотками за користування кредитними коштами. Проте, ні Правила користування платіжними картками, ні Умови і Правила надання банківських послуг ПриватБанку представником позивача до позову не були додані та в ході розгляду справи суду не надані. У матеріалах справи відсутні докази про те, з якими Правилами та Умовами ознайомилася і погодилася відповідач, підписуючи договір від 17 травня 2005 року, а також, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядках нарахування. Крім того, вищевказані документи (Правила і Умови), на які покликається позивач, належним доказом бути не можуть, оскільки ці докази повністю залежать від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). У розглядуваному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Правила користування платіжними картками, Умови та Правила надання банківських послуг, такі документи не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Крім того, відсутність зазначених документів позбавляє суд можливості перевірити наявність на них підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як невід`ємну частину кредитного договору, укладеного між сторонами 17 травня 2005 року. У пункті 1.1 договору сторони обумовили процентну ставку за користування кредитними коштами в розмірі 3% на місяць, що становить 36% на рік (а.с. 7). Проте, із наданого Банком розрахунку заборгованості (а.с. 9-16) видно, що нарахування відсотків за користування кредитними коштами, окрім зазначеної у пункті 1.1 договору ставки, проводилося також за іншими ставками, зокрема, 72%, 30% та 43.2%, які в договорі не передбачені. З метою повного і всебічного розгляду справи 20 лютого 2020 року судом було надіслано позивачу лист з роз`ясненням обов`язку кожної сторони довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, та права подати розрахунок з обґрунтуванням застосування різних відсоткових ставок (а.с. 102). У листі від 16 березня 2020 року Банк вказав, що надати детальні розрахунки по різних відсоткових ставках є неможливим з технічних причин (а.с. 106). Додані до вказаного листа роздруківки наказів та таблиць про зміну відсоткової ставки (а.с. 118-122) суд до уваги не приймає, оскільки в них не зазначено, що вони стосуються укладеного між сторонами договору № SAMDN03000002556731, та вони не засвідчені підписами ні уповноваженої особи Банку, ні відповідача у справі. За змістом частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою вказаної статті процесуального закону передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись до суду, Банк просив стягнути з відповідача відсотки за користування кредитними коштами за період з 17 травня 2005 року по 31 січня 2019 року в розмірі 117603.72 грн. Враховуючи, що сторони у справі, укладаючи договір, домовилися про сплату 36% на рік за користування кредитними коштами, інших відсоткових ставок (72%, 30%, 43.2%) не обумовили у письмовому вигляді, позивач не надав суду розрахунку з розмежуванням застосування різних відсоткових ставок та належних доказів правомірності й узгодженості з відповідачем зміни відсоткової ставки, то суд позбавлений можливості перевірити правильність і підставність розрахунку в цій частині чи провести його самостійно. Із розрахунку заборгованості видно, що за період з 2 вересня 2005 року по 31 грудня 2012 року проценти за користування кредитними коштами Банком нараховані, виходячи із визначеної у договорі відсоткової ставки у розмірі 36% на рік і сукупно становлять 5784.87 грн. Сплачено відповідачем відсотків за вказаний період на загальну суму 5580.88 грн (а.с. 9-13). З огляду на вказане, позовні вимоги Банку в частині стягнення відсотків за користування кредитними коштами підлягають до часткового задоволення і з відповідача слід стягнути відсотки в розмірі 203.99 грн (5784.87 грн - 5580.88 грн = 203.99 грн). За період з січня 2013 року позивач не надав суду розрахунку заборгованості відповідача по сплаті відсотків за користування кредитними коштами з урахуванням визначеної договором процентної ставки 36%. Крім того, суд звертає увагу на те, що практично вся сума відсотків, які позивач просив стягнути (117603.72 грн), нарахована після закінчення строку дії укладеного між сторонами договору (термін дії картки відповідача закінчися у травні 2015 року), а саме, за період з 8 травня 2015 року по 31 січня 2019 року розмір відсотків відповідно до розрахунку заборгованості зріс із 6877.24 грн до 117603.72 грн. У позовній заяві і розрахунку позивач вказував, що заборгованість відповідача за тілом кредиту становить 5315.76 грн. Виходячи з того, що відповідач фактично отримала та використовувала кошти, надані Банком на кредитну картку в межах кредитного ліміту, що й було предметом укладеного між сторонами договору, але не повернула їх, суд вважає, що вимоги Банку про стягнення з відповідача суми заборгованості за тілом кредиту, що нею фактично отримано і на час розгляду справи не повернуто, є підставними і підлягають до задоволення. У відповідності до вимог частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (4.49 %) підлягає стягненню судовий збір в розмірі 86.25 грн. (1921 грн * 4.49 % / 100% = 86.25 грн). На підставі викладеного, статей 526, 530, 610, 629, 634, 1048, 1054, 1056-1 ЦК України та

Outcome: partial