Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

В апеляційних скаргах [PERSON] та [PERSON] просять відповідно змінити та скасувати рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2017 року, посилаючись на його незаконність, порушення судом норм матеріального т а процесуального права. Апеляційний суд, вивчивши доводи апеляційних скарг, матеріали справи, вважає, що оскаржуване рішення в частині позовних вимог [PERSON] підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення, а в іншій частині рішення повинне бути залишеним без змін з огляду на наступне. Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 10 жовтня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] (нині [PERSON]) було зареєстровано шлюб, який рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2010 року розірвано. Під час шлюбу за договором купівлі-продажу від 9 серпня 2005 року, оформленого на [PERSON], було придбано житловий будинок з господарськими будівлями на земельній ділянці загальною площею 1520кв.м. по [ADDRESS] Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Придбавався будинок на кредитні кошти, отримані подружжям в результаті укладеного з [PERSON] кредитного договору на суму 19 293грн. До даного часу у будинку зареєстровані сторони та їхня донька. Відмовляючи позивачці у визнанні за нею права власності на ? частину будинку та земельної ділянки, суд 1-ї інстанції враховував суми коштів, виплачених кожним із сторін за кредитним договором, та, прийшовши до висновку, що відповідачем було виплачено більше коштів, ніж позивачкою, (з урахуванням коштів,сплачених її батьком [PERSON] як поручителем), вважав, що частка останньої у спільному майні подружжя становить лише 1/6 частину, а тому її вимоги про визнання за нею права на 1/2 частину такими, що не підлягають задоволенню. Такі висновки не можна визнати обгрунтованими з огляду на дійсні обставини справи та вимоги закону, які суд не врахував. Вирішуючи спір про поділ майна-будинку та земельної ділянки,- районний суд, застосовуючи правила статей 61, 65 СК України, згідно яких - договір, укладений в інтересах сім*ї, створює обов*язки для другого із подружжя, гроші, одержані за цим договором, є об*єктом права спільної сумісної власності, - помилково вважав, що кількість виплачених кожним із колишнього подружжя кредитних коштів, обов*язково впливає на визначення їхніх часток у спірному будинку, поскільки дані норми закону конкретно про таке не свідчать, а визначають, що в разі укладення договору (у даному разі-кредитного) одним із подружжя в інтересах сім*ї, мається обов*язок другого подружжя щодо майна ( а в даному випадку- щодо грошової суми), одержаного за договором, тобто у разі, коли подружжям за кредитним договором були отримані кредитні кошти, то після розлучення між ними може бути наявним спір щодо стягнення з одного на користь другого грошової суми, а не зменшення частки у спільному житловому будинку. Підтвердженням наведеного, є існуючі норми СК України: ст.ст. 60, 61, 70, даного кодексу, якими конкретно визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Дані правила суд не взяв до уваги. Ухвалюючи рішення, суд визначив лише частку у майні одного подружжя, однак залишив без такого визначення частки іншого, в той час як заявлялись вимоги про поділ майна подружжя. Усі наведені обставини райсуд належним чином не врахував, не визначився правильно щодо правовідносин за первісним позовом, крім того, залишив без уваги інтереси колишньої дружини, з якою залишилась неповнолітня дочка сторін та яка не має у особистій власності іншого житла, а письмових доказів зворотнього- не надано. Разом з тим, райсуд, роблячи висновок про незначну виплату позивачкою кредитних коштів, не взяв до уваги ту обставину, що саме за кредитним договором по відношенню до банку позивачка не могла бути суб*єктом відповідальності та робити відповідні виплати, а тому суд безпідставно зробив висновки щодо її кредитних зобов*язань, в той час як у неї можуть бути лише грошові зобов*язання перед колишнім чоловіком за умови їх наявності. Зважаючи на викладене та те, що суд ухвалював рішення за мотивами, які не відповідають дійсним обставинам та вимогам закону, - рішення в частині позовних вимог [PERSON] підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким на підставі наведених вимог закону позовні вимоги повинні бути задоволені та визнано за кожним із колишнього подружжя право власності на ? частину будинку з господарськими будівлями. Разом з цим, відповідно до правил ст.ст.60, 70 СКУ, ст. 120 Земельного кодексу України, 377ч.1 ЦК України щодо переходу права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на будинок, - у таких же частках, а саме, площею по 760 кв.м. за кожним із сторін повинне бути визнано право власності на земельну ділянку, на якій розташований спірний будинок та господарські споруди. При цьому враховується, що попереднім власником ця земельна ділянка загальною площею 1520кв.м. вже була приватизована та знаходилась у власності на підставі двох Державних актів на землю. А тому за наведеними вище нормами закону є підстави визнавати за сторонами саме право власності на спірну землю, а не право користування нею. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом зняття її з реєстрації райсуд обгрунтовано залишив без задоволення, оскільки, по-перше, вони заявлені не у відповідності до вимог закону, тому, що вимога про зняття з реєстрації особи є похідною від вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а остання вимога, як вбачається із резолютивної частини зустрічної позовної заяви відповідача, - не була заявлена. По-друге, та обставина, що спірне житло було придбане у період шлюбу для сім*ї, за правилами наведених вище норм закону доводить про наявне у позивачки право власності на частку у майні, а тому вимоги до власника житла про усунення перешкод в користуванні ним є необґрунтованими. Прохання відповідача про застосування строку позовної давності відносно первісних позовних вимог не може бути задоволеним, оскільки доведено, що позивачка до даного часу є зареєстрованою у спірному будинку, набула право власності, право проживання та користування ним, а тому час, з якого сторони припинили шлюбно-сімейні відносини-2009р., на чому наголошує відповідач, не має правового значення і не може братись для відліку строку позовної давності. Доводи [PERSON] в апеляційній скарзі про те, що позивачкою не надано доказів введення в експлуатацію спірного будинку, є безпідставними, оскільки вже той факт, що будинок продавався за нотаріально посвідченим договором, свідчить, що він раніше був введений в експлуатацію, а з матеріалів справи вбачається, що у будинку після його придбання відбувався ремонт, що не потребує введення в експлуатацію, судом відбувався поділ будинку, який був придбаний за договором купівлі-продажу 2005року згідно технічного паспорту 2004року (а.с.162). Посилання у скарзі на незалучення до участі у процесі особи, на яку видавались та є наявними державні акти на землю, - не заслуговує на увагу, оскільки жодна із сторін в період розгляду справи не стверджувала про наявність земельного спору з третіми особами, навпаки, позивачка у засіданні апеляційної інстанції пояснювала, що колишній власник землі жодних претензій не пред*являв. Враховуючи, що земельна ділянка є невід*ємною від будинку і господарських споруд, які на ній розташовані, а також вимоги наведених норм закону, рішення про визнання на неї права власності за кожною із сторін є законним. На інші доводи надавалась відповідь у судових висновках.

Outcome: partial