Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

В березні 2021 р. [PERSON] (позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Головного управління по м.Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» (відповідач), в якому просила суд стягнути з відповідача 6960,00 грн матеріальної шкоди, 25000,00 грн моральної шкоди та судові витрати. Позовну заяву мотивовано тим, що 01.02.2016 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір підряду №406, за яким позивача взяла зобов`язання виконувати роботи, а саме: проведення комплексних робіт з прибирання в приміщенні за адресою: [ADDRESS] (прибирання службових приміщень, кабінетів ТВБВ, приміщень загального вжитку), термін дії договору з 01.02.2016 р. по 31.12.2016 р., з наступною прологацією, якщо жодна із сторін не повідомить іншу про припинення дії договору. Позивач зазначає, що договір підряду був продовжений на 2017 рік, але в травні 2017 р. їх було повідомлено в телефонній розмові про припинення дії договору підряду. З 01.02.2016 р. по травень 2017 р. позивач була підрядником за договором, отримувала кошти, з яких відповідачем відраховувались страхові внески до Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, та рахувався стразовий стаж. В грудні 2020 р. позивач звернулася до ПФУ з метою призначення пенсії за віком, але їй було відмовлено через відсутність дев`яти місяців страхового стажу, необхідного для призначення пенсії. Позивач дізналась, що від її імені було укладено додаткову угоду від 01.08.2016 р. до договору підряду від 01.02.2016 р., за якою з 01.08.2016 р. припинено строк дії договору підряду. Вказану додаткову угоду позивач не підписувала, про її існування стало відомо лише в грудні 2020 р. При цьому, станом на 01.08.2016 р. позивач перебувала за кордоном, а тому не могла підписати вказану додаткову угоду. Позивач вважала, що з 01.02.2016 р. по травень 2017 р. їй нараховувався страховий стаж та сплачувались страхові внески. З 01.08.2016 р. по 31.07.2017 р. за договором підряду позивач могла отримати 6960,00 грн (виходячи з місячного грошового забезпечення), вказана сума є матеріальною шкодою, яка, на думку позивача, має бути стягнута з відповідача. Крім цього, діями відповідача заподіяно моральну шкоду, як полягає у душевних стражданнях, психологічному стресі, погіршенні стану здоров`я. Моральну шкоду оцінює в 25000,00 грн. Вказане стало підставою для звернення до суду. У відзиві на позов представник відповідача заперечує щодо задоволення позову, зазначає, що з позивачем було укладено договір підряду №406 від 01.02.2016 р., за яким позивач отримувала винагороду за виконану роботу. Вказаний договір припинив свою дію за взаємною згодою сторін 01.08.2016 р. внаслідок підписання додаткової угоди. Факт підписання додаткової угоди від імені позивача іншою особою не доведено. Роботи позивачем за договором від 01.02.2016 р. в період часу з 01.08.2016 р. по 31.07.2017 р. не виконувались, розмір матеріальної шкоди не доведено. Маральну шкоду вважає необґрунтованою та не підтвердженою належними доказами. Крім цього, вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, який закінчився 31.07.2020 р., а до суду з позовом позивач звернулась в березні 2021 р. В судовому засіданні позивач позов підтримала за викладених у позовній заяв обставин просила його задовольнити. Представник відповідача заперечив щодо задоволення позову. Ухвалою судді від 14.05.2021 р. відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. Ухвалою суду від 05.10.2021 р. відмовлено в задоволенні клопотання позивача про призначення судово-почеркознавчої експертизи у цивільній справі за №761/11191/21. Суд, вислухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 01.02.2016 р. між [PERSON] (підрядник) та ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Головного управління по м.Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» (замовник) укладено договір підряду №406, за яким замовник доручає, а підрядник бере на себе зобов`язання виконувати такі роботи: проведення комплексних робіт з прибирання в приміщенні за адресою: [ADDRESS] (прибирання службових приміщень, кабінетів ТВБВ, приміщень загального вжитку), загальна площа приміщень 133,1 кв.м. Згідно п. 2.1 договору за виконану роботу замовник сплачує підряднику винагороду в розмірі 580,00 грн в місяць за домовленістю, в тому числі, податок з доходів фізичних осіб, єдиний соціальний внесок та військовий збір в розмірах, передбачених законодавством України. Оплата виконується щомісячно, після прийняття замовником робіт за актом приймання-передачі виконаних робіт. Відповідно до п. 5.1 договір можу бути припинено за домовленістю сторін. Згідно п. 7.1, 7.2 договору термін дії договору починається з 01.02.2016 р. та діє до 31.12.2016 р., але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами зобов`язань по цьому договору. У випадку, якщо жодна із сторін за 15 календарних днів до закінчення строку дії договору не повідомить іншу сторону про намір припинити його дію, договір вважається пролонгованим на наступний рік на тих же умовах. (а.с. 16-18) На а.с. 20-25- акти приймання виконаних робіт згідно договору підряду від 01.02.2016 р., підписані [PERSON] та керуючим ТВБВ №10026/084 [PERSON] . Останній акт приймання виконаних робіт датований 31.07.2016 р., за яким комплекс робіт з 01.07.2016 р. по 31.07.2016 р. виконані підрядником своєчасно, якісно та в повному обсязі, за виконані роботи в липні 2016 р. замовник зобов`язується сплатити 580,00 грн. За інформацією Реєстру застрахований осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування страхувальник (філія -Головного управління по м.Києву та Київській області ПАТ «Ощадбанк») за звітний 2016 р. виплатив [PERSON] 3480,00 грн, а саме: за березень- 1160,00 грн, страхований стаж - 26, за квітень - 580,00 грн, страховий стаж - 12, за травень - 580,00 грн, страховий стаж - 12, за червень - 580,00 грн, страховий стаж - 12, за липень - 580,00 грн, страховий стаж - 12. (а.с. 27-28) Вказане підтверджується також розрахунковими листами. (а.с. 29-31) Згідно п. 6.9 договору №406 від 01.02.2016 р. внесення змін та доповнень до договору здійснюється шляхом укладення додаткових договорів до цього договору відповідно до вимог законодавства України. Відповідно до додаткового договору від 01.08.2016 р. до договору підряду від 01.02.2016 р. ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Головного управління по м.Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» (замовник) та [PERSON] (підрядник) домовились за взаємною згодою з 01.08.2016 р. припинити строк дії договору підряду від 01.02.2016 р., претензій щодо невиконання або неналежного виконання умов договору, відшкодування збитків, жодна із сторін одна до одної не має. (а.с. 26) Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позивач звернулась до суду з метою стягнення з відповідача 6960,00 грн матеріальної шкоди, 25000,00 грн моральної шкоди. Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди. Схожого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 27.05.2021 р. у справі №761/12945/19. Позивач обґрунтовуючи розмір матеріальної шкоди виходила з середньомісячної винагороди в розмірі 580,00 грн, які вона повинна була отримати за період з 01.08.2016 р. по 31.07.2017 р. Підставою для стягнення вказаних коштів є те, що позивач вважала договір підряду №406 від 01.02.2016 р. продовжив свою дію, а додаткову угоду від 01.08.2016 р. вона не підписувала. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. В предмет позову [PERSON] не входило визнання недійсною додаткової угоди від 01.08.2016 р., обставини, викладені в ній не спростовані позивачем, а тому суд вважає її чинною. Судового рішення, яким встановлені обставини підроблення додаткової угоди від 01.08.2016 р. не надано. Наданий позивачем витяг з Єдиного реєстру досудовим розслідувань про наявність кримінального провадження №12021105090002269 не може бути доказом вини філії - Головного управління по м.Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» в підробленні підпису [PERSON] . Вироку суду у кримінальному провадженні, де була б встановлена вина відповідача не надано/ Беручи до уваги обставини, викладені в додатковій угоді від 01.08.2016 р., суд приходить до висновку, що відповідачем доведено відсутність вини у завданні шкоди позивачу. При цьому, доказів виконання умов договору підряду №406 від 01.02.2016 р. з серпня 2016 р., виконання позивачем роботи за даним договором, отримання нею винагороди, підписання актів приймання передачі за виконану роботу також не надано. Відтак, підстави для відшкодування позивачу матеріальної шкоди в розмірі 6960,00 грн відсутні. Щодо стягнення моральної шкоди варто зазначити наступне. За загальним правилом, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України). У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Стаття 1167 ЦК України зазначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (постанова Верховного Суду від 21.04.2021 р. у справі № 308/3695/17). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з положеннями частини другої статті 12, частин першої, шостої статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Однак, позивачем не доведено належними доказами, що якими саме діями відповідача було завдано немайнову шкоду та в чому вона полягає, не надано суду належних доказів того, що їй було заподіяну моральну шкоду, яку [PERSON] оцінила у розмірі 25000,00 грн., що унеможливлює задоволення позову у цій частині. Щодо заяви відповідача про засування строків позовної давності суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За вимогами ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Виходячи з вимог ст.261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18). Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову по суті, заява про застування строків позовної давності задоволенню не підлягає. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які вона посилається, підстав для задоволення позовних вимог ппро відшкодування матеріальної та моральної шкоди,, завданої злочином, суд не вбачає. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed