Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким стягнути з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором №CNXRRX05930223 від 19.08.2007 року у розмірі 28537,85 грн., посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Оскаржуваним рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 24 грудня 2014 року відмовлено в задоволенні позову ПАТ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором; стягнуто з ПАТ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в розмірі 288 грн. 91 коп. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки судовим наказом Чернігівського районного суду від 20.06.2008 року з відповідача була стягнута заборгованість в розмірі 7186,14 грн., після прийняття судового наказу кредитний договір не був розірваний та продовжує діяти до цього часу, відповідачу за умовами договору нараховуються відсотки, пеня, комісія на залишок заборгованості по кредиту, на виконання судового наказу [PERSON] здійснив останній платіж по кредиту 06.08.2014 року, тобто строк позовної давності для відповідача розпочався з 07.08.2014 року. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції незаконно стягнув з ПАТ «ПриватБанк» на користь держави 288,91 грн. судового збору, який сплачено позивачем в розмірі 299,34 грн. на підставі платіжного доручення при зверненні до суду. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника ПАТ КБ «Приватбанк» Рожка С.М., відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи та оригінал кредитної справи, відкритої у ПАТ КБ «ПриватБанк» на ім'я [PERSON], обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду з даним позовом поза межами строків позовної давності. З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, враховуючи наступне. Судом по справі встановлено, що відповідно до договору № CNXRRX05930223 від 19 серпня 2007 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], банк надав відповідачеві строковий кредит у сумі 5892,00 грн. на строк з 19.08.2007 року по 19.08.2009 року включно, з умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 70,7 грн. та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 982,00 грн. в обмін на зобов'язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії у строки, зазначені у заяві та умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт). Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з «5» по «10» число кожного місяця, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 348,52 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з умовами (а.с.74). Зазначені умови викладені у заяві позичальника про отриманні кредиту, яка містить ознаки кредитного договору, відповідач був ознайомлений з усіма істотними умовами договору, про що свідчить його підпис на заяві позичальника та довідці про стандартні умови кредитування ПриватБанку та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту (а.с.74 зворот,75). З матеріалів справи вбачається, що судовим наказом Чернігівського районного суду від 20 червня 2008 року стягнуто з [PERSON] на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник ПАТ КБ «ПриватБанк») заборгованість за кредитом в сумі 5706,49 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом в сумі 873,21 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом в сумі 494,90 грн., пеню за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором в сумі 111,54 грн. (а.с.73). У листопаді 2014 року позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у зв'язку з неналежним виконання відповідачем умов кредитного договору у [PERSON] за період з 30.05.2008 року по 04.02.2014 року виникла заборгованість у розмірі 28537,85 грн., яка, з урахуванням зменшених позовних вимог, складається з: 12749,27 грн. заборгованості по відсотках; 1060,50 грн. - заборгованість по комісії; 15093,42 грн. - заборгованість по пені (а.с.36-39). Відповідно до ст.ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Як визначено статтею 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до п.2.1 умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) банк зобов'язується надати позичальнику кредит шляхом перерахування на рахунок торговельно-сервісному підприємству. Строк, термін повернення, розмір кредиту, цілі, відсотки, винагороди, розмір щомісячного платежу та період уплати платежів визначені в заяві позичальника, підписанням якої клієнт та банк укладають кредитно-заставний договір. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Пунктом 5.5 умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції 09 грудня 2014 року [PERSON] заявив клопотання про застосування строку позовної давності (а.с.40). Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» заперечував проти клопотання [PERSON] про застосування строку позовної давності, посилаючись на умови п.5.5 умов надання споживчого кредиту, який встановлює строк позовної давності 5 років щодо вимог про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів за укладеним між сторонами договором (а.с.43). Згідно з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року у справі №6-14цс14, і яка згідно ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України), а не із закінченням строку дії договору. За умовами, які встановлені сторонами у заяві позичальника, довідки про стандартні умови кредитування ПриватБанку та орієнтовану сукупну вартість споживчого кредиту, умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) поряд із встановлення строку дії договору - з 19.08.2007 року по 19.08.2009 року сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. У відповідності до розрахунку заборгованості, доданого позивачем до заяви про зменшення позовних вимог, [PERSON] з 30.05.2008 року припинив виконувати зобов'язання з погашення відсотків, з 30.05.2008 року - зобов'язання по сплаті пені та з 30.05.2008 року - зобов'язання по сплаті комісії (а.с.38-39), судовим наказом Чернігівського районного суду від 20.06.2008 року строк позовної давності перервався та розпочався заново, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості по відсотках, комісії, пені банк звернувся 03 листопада 2014 року (штамп вхідної кореспонденції Чернігівського районного суду на а.с.1), тобто з пропуском п'ятирічного строку позовної давності. Доводи апелянта про те, що [PERSON] по договору №CNXRRX05930223 від 19.08.2007 року здійснив останній платіж 06.08.2014 року апеляційний суд відхиляє, оскільки така оплата згідно меморіального ордеру (а.с.91) є сплата боргу по судовому наказу №2-н/153 від 20.06.2008 року на підставі розпорядження державного виконавця №33906389/9 від 23.09.2013 року. Апеляційний суд не визнає належним та допустимим доказом надані представником позивача меморіальні ордери від 15 червня 2011 року, 11 липня 2011 року, 09 серпня 2011 року, 12 вересня 2011 року, 18 жовтня 2011 року, 16 листопада 2011 року, 10 лютого 2012 року як докази переривання строків позовної давності, оскільки згідно графи «одержувач» такі платежі зараховані саме на сплату тіла кредиту по договору №CNXRRX05930223 від 19.08.2007 року, а не на погашення зобов'язань по сплаті відсотків, пені та комісії (а.с.89,90,91). З доданого позивачем до зменшених позовних вимог розрахунку заборгованості апеляційним судом встановлено, що з 30.05.2008 року [PERSON] не здійснив жодного платежу по сплаті відсотків, пені та комісії, а відтак суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. (а.с.38-39) Проте, апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судового збору в розмірі 288 грн. 91 коп., які не були сплачені позивачем при зверненні до суду з позовом. За доводами апелянта, оплата судового збору за подання позову підтверджується платіжним дорученням, яке додано до апеляційної скарги (а.с.60). Перевіряючи доводи апеляційної скарги, Управління Державної казначейської служби у Чернігівському районі на запит апеляційного суду в листі від 06.02.2015 року повідомило, що кошти на рахунок [NUMBER] дійсно надійшли на рахунок державного бюджету 26 серпня 2014 року у сумі 228,91 грн. з призначенням платежу - судовий збір за позовом банку до [PERSON] (а.с.92). Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судового збору в розмірі 288 грн. 91 коп. підлягає скасуванню, в іншій частині рішення суду є законним та обґрунтованим та доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції в цій частині.

Outcome: partial