Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 21 січня 2011 року у розмірі 69752 грн. 41 коп. та судові витрати у сумі 1921 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 21 січня 2011 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 50000 грн., у вигляді встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач належним чином не виконала зобов`язання за договором, у зв`язку з чим за нею утворилась вищевказана заборгованість, яку позивач просить стягнути на його користь. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Токарєва І.В. надали до суду відзив на позовну заяву, в якому просять відмовити в задоволенні позовних вимог. Вказують, що відповідач не визнає позовні вимоги в повному обсязі, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», згідно з якими банк самостійно може встановлювати та змінювати кредитний ліміт та умови кредитування відповідачем не підписувались. Цей документ також не містить дати його підписання представником позивача. Позивач не може довести, що ці умови та правила були додатком до підписаної відповідачем анкети-заяви. Крім того, витяг з тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна» не містить підпису позичальника та дати. З огляду на це наголошують, що вказані умови, правила та витяг не можна вважати складовими частинами укладеного між банком та відповідачем кредитного договору. Також в матеріалах справи відсутня пам`ятка клієнта, яка відповідно до умов та правил є невід`ємною частиною договору. Крім того, відповідач стверджує, що про збільшення кредитного ліміту вона ніколи не просила, грошові кошти, які можливо були нараховані банком вона не використовувала. В день, коли сталось збільшення кредитного ліміту та здійсненні перекази в неї були проблеми з фінансовим телефоном [NUMBER] . Відновивши сім карту відповідач дізналась, про збільшений кредитний ліміт до 50000 грн. та що ці кошти були переведені невідомим особам, а гроші, що були переведені їй від чоловіка були списані банком для погашення кредитом, яким вона не користувалась. Відповідач звернулась до правоохоронних органів та була визнана потерпілою від шахрайських дій. Наголошують, що позивачем не доведено, що перекази коштів з кредитного рахунка відповідача були санкціоновані нею як власником рахунку, шляхом вводу у мережу інтернет інформації, надісланих банком на фінансовий номер, який на момент їх надіслання не належав відповідачу внаслідок заміни поза її волі, що підтверджується матеріалами звернень відповідача до правоохоронних органів, також як не надано доказів, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяла несанкціонованому зняттю коштів з рахунку, незаконному використанню номера авторизованого телефону клієнта, якому належить картка, з подальшим введенням динамічного паролю, або іншої інформації, що дозволяє ініціювати платіжні операції. Банк не забезпечив збереження коштів відповідача. Оскільки кредитні кошти за рахунок позивача відповідачем з 19 вересня 2018 року не отримувались, а заборгованості до цього часу не існувало, тому вважають, що вимоги про стягнення з відповідача заборгованості задоволенню не підлягають, так як відповідачем надання відповідної кредитної послуги не замовлялось, а тому вимога про повернення кредиту не має законних підстав та порушує права відповідача як споживача фінансових послуг. Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» за довіреністю надав до суду відповідь на відзив, в якому наголошує на тому, що заява про приєднання до Умов та Правил з Умовами та Правилам надання банківських послуг, Тарифами, що розташовані на офіційному сайті банку складають договір про надання банківських послуг, про що в анкеті міститься підпис відповідача, тому наголошує, що сторонами при укладанні договору обговорені всі істотні умови. Вказує, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та з виписки з карткового рахунку вбачається, що відповідач користувалась грошима та отримувала кошти через банкомат, а отже й отримала кредитну картку, частково сплачувала заборгованість. Вказане, на думку представника позивача, підтверджує користування відповідачем кредитними коштами та відповідно підтверджує чинність редакції Умов та правил надання банківських послуг, що додані до позовної заяви, а також укладення саме кредитного договору та його подальше виконання, а не лише звернення відповідача до банку з метою подальшого укладення договору. Щодо посилання відповідача на зняття грошових коштів шахрайським шляхом вказує, що скористуватися кредитною картою для входу до кредитного рахунку можливо у випадку введення ПІН, який відповідно до умов договору відомий лише клієнту або за допомогою фінансового телефону. Банк не несе відповідальності у випадку якщо інформація про рахунки клієнта та інші данні стануть відомі іншим особам. Вважає, що відповідачем були порушені умови договору, за якими клієнт зобов`язався негайно інформувати банк та правоохоронні органи про факти втрати карти, стікеру пей-пасс, піну, сім-карти. Зазначені умови відповідач не виконала, а тому саме вона є винною та повинна відповідати за фінансові зобов`язання. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду клопотання з проханням розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав викладених у позові. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Токарєва І.В. в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши думку учасників справи, дослідивши докази по справі, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, встановив наступні факти і відповідні ним правовідносини. Зі змісту позовних вимог вбачається, що 21 січня 2011 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір № б/н шляхом підписання анкети-заяви про приєднання, де вказано, що заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між сторонами договір про надання банківських послуг. На підставі зазначеного договору [PERSON] отримала кредит в розмірі 50000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Посилаючись на порушенням відповідачем зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 15 липня 2019 року має заборгованість, яку просить стягнути позивач, що становить - 69752 грн. 41 коп. та складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту - 26562 грн. 80 коп., заборгованість за простроченим тілом кредиту - 18587 грн. 97 коп., заборгованість за нарахованими процентами - 0 грн., нарахована пеня за прострочене зобов`язання - 20203 грн. 91 коп., нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. - 600 грн., а також штрафи 500 грн. (фіксована частина), 3297 грн. 73 коп. (процентна складова). Заперечуючи проти позовних вимог відповідач вказувала на те, що 19 вересня 2018 року невстановлені особи шляхом несанкціонованої зміни фінансового номеру клієнта здійснили несанкціоноване збільшення кредитного ліміту та зняття кредитних коштів з її рахунку шляхом переказу невідомим особам, при виявленні чого вона повідомила про це АТ КБ «ПриватБанк», а також звернулась до правоохоронних органів з заявою про кримінальне правопорушення. Суд вважає вказану позицію відповідача спроможною та такою, що узгоджується з наявними матеріалами справи, з огляду на наступне. В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідачем не заперечується факт отримання кредитної картки, але категорично заперечується факт її звернення до банку з метою збільшення кредитного ліміту та використовування кредитних коштів, що вважає шахрайськими махінаціями за допомогою зміни свого фінансового номеру та подальшого збільшення кредитного ліміту та переказу коштів іншою особою. З наданої на виконання ухвал Генічеського районного суду від 19 лютого 2020 року та від 26 березня 2020 року про витребування доказів, АТ КБ «Приватбанк» надав довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на [PERSON] , з якої вбачається, що 19 вересня 2018 року двічі відбулось збільшення кредитного ліміту, а саме до 30000 грн. та до 50000 грн. Разом з тим така довідка не містить часу та підстав збільшення ліміту. В подальшому представник позивача надав до суду клопотання про долучення доказів, що одержано судом 03 липня 20200 року та долучено до справи, зокрема, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти оформленої на [PERSON] , яка містить інші дані, аніж ті, що були надані до суду на виконання ухвали про витребування доказів. Так, 19 вересня 2018 року був збільшений кредитний ліміт одразу до 50000 грн. та в той же день зменшений кредитний ліміт до 30000 грн. та в подальшому збільшення відбулось 03 січня 2019 року до 42329 грн. 75 коп. В довідці, що була надана в порядку витребування доказів зазначено, що 19 вересня 2018 року відбулось двічі збільшення ліміту (з 30 тисяч грн. до 50 тисяч грн.), а 03 січня 2019 року відбулось його зниження до 42329 грн. 75 коп. Тож суд зазначає, що вказані довідки містять суперечності щодо змін кредитного ліміту та, як зазначалось вище, не містить часового показнику, що дозволяв би встановити послідовність дій. Разом з тим, з наданої виписки по рахункам відповідача, що долучена представником позивача в якості додаткових доказів, та яку суд визнає належним доказом, вбачається, що за карткою відповідача [NUMBER] збільшення кредитного ліміту відбулось 19 вересня 2018 року спочатку до 30 тисяч грн. та потім до 50 тисяч грн. Таким чином, суд встановив, що за одну добу сума кредитного ліміту відповідача збільшена до суми в 50 тисяч грн. В цей же день, з банківської картки відповідача відбулось п`ять транзакцій з переведення грошових коштів на карту [NUMBER] через IVR-меню на суми, що із комісією складають 6242 грн. 08 коп., 17474 грн. 08 коп., 7282 грн. 08 коп., 8322 грн. 08 коп., 10194 грн. 08 коп. та сплата за телекомунікаційні послуги IVR 3700 MTS у сумі з комісією 205 грн. 03 коп. (здійснення яких не визнається відповідачем) та після переказу яких сума залишку після операцій дорівнювала мінус 49908 грн. 30 коп. (49514 грн. 40 коп. - сума п`яти переказів + 205 грн. 03 коп. - сплата за телекомунікаційні послуги та + 189 грн. 87 коп. сума заборгованості, що існувала до оспорюваних переказів). З пояснень, наданих представником позивача в судовому засіданні вбачається, що причинами збільшення кредитного ліміту 19 вересня 2018 року став телефонний дзвінок клієнта до банку, запис якого, за інформацією представника позивача, зберігається в архівах банку. Враховуючи, що відповідач категорично заперечує, що вона телефонувала до банку та здійснювала збільшення кредитного ліміту, також як й заперечується переказ цих коштів, внаслідок чого й виникла мінусова заборгованість, що стала причиною подальшого звернення банку з позовними вимогами, наявність запису телефонної розмови має визначальне значення для встановлення факту здійснення цих дій саме клієнтом - відповідачем по справі, проте, такий доказ суду не наданий. Крім того, як вбачається з виписки по рахунку, здійснення оспорюваних відповідачем грошових переказів, здійснено за допомогою IVR-меню, що також являє собою інтерактивне меню, за допомогою якого можна отримати послуги, шляхом використання телефону, для чого необхідний доступ до фінансового номеру клієнта. Вказане також підтверджується посиланням представника позивача у відповіді на відзив на позов, про те, що скористуватися кредитною картою для входу до кредитного рахунку можливо у випадку введення ПІН, який відповідно до умов договору відомий лише клієнту або за допомогою фінансового телефону (динамічний пароль). Судом встановлено, що фінансовим номером відповідача є телефонний номер [NUMBER] . Ухвалою Генічеського районного суду від 23 червня 2020 року клопотання представника відповідача про витребування доказів щодо того чи здійснювалась заміна сім карти за номером [NUMBER] було задоволено та витребувано з ПАТ «ВФ Україна» відповідні докази. На виконання цього, ПАТ «ВФ Україна» надало інформацію, згідно до якої підтверджено, що по абонентському номеру [NUMBER] було виконано заміну 19 вересня 2018 року о 14:46:36, дзвінок надійшов з номеру [NUMBER] . Представник позивача, заперечуючи проти посилання відповідача на те, що 19 вересня 2018 року нею був втрачений зв`язок зі своїм телефонним номером внаслідок чого відбулись несанкціоновані нею операції посилається на роздруківку з додатку «Промінь», з якої вбачається, що 19 вересня 2018 року клієнт користувалась карткою та здійснювала оплату за поштові послуги та переказ. Так о 10 годині 36 хв. та о 10 год. 37 хв. була здійснена оплата у сумі 994 грн. з комісією та у сумі 95 грн. Такі дані відображенні й у виписці по карті, проте сума залишку після операції , що зазначена в роздруківці сайту після переказу у сумі 994 грн. та 95 грн. складає мінус 34908 грн. 30 коп., що не відповідає інформації з виписки, що є первинним документом, проте вказане не впливає та не спростовує пояснення відповідача щодо того, що оспорювані нею перекази здійснені несанкціоновано, не з її волі. Інформація з додатку дозволяє прослідити послідовність дій завдяки наявності дати та часу транзакцій. Такі перекази та операції, як вбачається з наданої інформації , виконувались о 14 год. 51 хв. та з 17 год. 00 хв. до 20 год. 17 хв., а як встановлено судом вище, заміна фінансового номеру відповідача відбулась о 14 год 46 хв., тобто здійснення таких операцій відбувалось вже не з фінансового номеру відповідача, за яким здійснюється ідентифікація клієнта. Докази протилежного суду не надані. Надаючи оцінку вказаному суд виходить з того, що загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлення відповідальності суб`єктів переказу, а також визначення загального порядку здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами встановлено Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Згідно зі ст. 1 вищевказаного Закону, платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу. Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Згідно з п.5 розділу 6 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року №705, користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які ним не виконувалися. Відповідно до п. 9 розділу 6 Положення користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Банк зобов`язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача, що стосуються використання електронного платіжного засобу або незавершеного переказу, ініційованого з його допомогою, надати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, установлений договором, але не більше строку, передбаченого Законом України «Про звернення громадян» (п.10 розділу 6 Положення). Наведені вище правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. В даному випадку суд погоджується із позицією відповідача та наголошує, що позивачем не доведено, що переказ коштів з кредитного рахунку відповідача були санкціоновані нею як власником рахунку, оскільки здійснені без фізичного пред`явлення платіжної картки, шляхом вводу у мережу Інтернет інформації (паролів), надісланих банком на фінансовий номер, який на момент їх надіслання, як встановив суд вище, не належав відповідачу внаслідок заміни поза її волі. Слід зазначити, що суд сприяв у забезпеченні прав учасників справи, проте позивач не надав суду доказів того, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяла несанкціонованому зняттю коштів з рахунка, незаконному використанню номера авторизованого номеру клієнта, якому належить картка, з подальшим введенням динамічного паролю або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Суду не надані докази, що підтверджують, що саме [PERSON] здійснювала виклик до банку щодо збільшення кредитного ліміту, хоча запис такої розмови, як вбачається з пояснень позивача, наявний в архівах банку. Надані позивачем докази лише підтверджують рух по картковому рахунку, зокрема, що здійснення переказів, як встановлено в ході судового розгляду, відбулось в період часу, коли фінансовий номер був вже змінений. Натомість, відповідач [PERSON] здійснила всі визначені заходи, які передбачені в даному випадку щодо доведення відсутності своєї вини у здійсненні зазначених дій: звернулась до правоохоронних органів з заявою про шахрайські дії та повідомила банк про несанкціоновані нею операції. Вказане підтверджується талоном-повідомленням № 731 від 21 вересня 2018 року від [PERSON] . Генічеським ВП ГУНП в Херсонській області прийнято заяву про вчинене кримінальне правопорушення, реєстраційний номер № 8036 в Журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками ч. 1 ст. 190 КК України та розпочато досудове розслідування, яке наданий час триває, а відповідачу надано статус потерпілого, що також підтверджується протоколом допиту потерпілого та врученою пам`яткою про права та обов`язки Звернення відповідача на адресу банку з заявою про несанкціоноване списання коштів не заперечується сторонами. Разом з тим, надаючи докази на виконання ухвали суду, позивач повідомив, що в архіві банку таке звернення не виявлене, проте наявна відповідь позивача на таке звернення. Відповідно до відповіді АТ КБ «Приватбанк» від 02 листопада 2018 року № 20.1.0.0.0/7 - 181005/2118 на звернення від 05 жовтня 2018 року, [PERSON] повідомлено що, відповідальність за виконання зобов`язань, передбачених укладеним між нею та банком кредитним договором покладено саме на неї, наголошено на необхідності здійснення погашення заборгованості. В матеріалах справи відсутні докази щодо того, що банк, отримавши повідомлення від [PERSON] про опротестування переказів та операцій по ліміту, здійснив дії, направлені на встановлення належності платника та ініціатора операцій. Відповідь на її звернення містить лише перелік умов банку та прохання погасити заборгованість, тобто відсутні жодні результати перевірки щодо виниклої ситуації. З огляду на вищевикладене, з урахуванням того, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, здійснила дії щодо повідомлення про цей факт, враховуючи наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Наведене вище узгоджується із правовими позиціями, висловленими у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року № 6-71цс15 та від 11 березня 2015 року N 6-16цс15. Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 року у справі N 127/23496/15-ц (касаційне провадження N 61-3239св18) вказану правову позицію підтримав. Щодо посилання представника позивача на порушення відповідачем умов договору за якими клієнт зобов`язався негайно інформувати банк та правоохоронні органи про факти втрати карти, стікеру пей-пасс, піну, сім-карти або отримання повідомлення про їх незаконне використання, що не було виконано нею всупереч п.1.1.2.1.13., 1.1.2.1.12., 1.1.2.1.14 договору, а також щодо обов`язку негайного повідомлення протягом 15 хвилин щодо інформації, що стала відома клієнта про втрату / викрадення картки, стікеру пей-пасс, піну, сім-кати, несанкціоновані транзакції по його рахунку, передбаченого п. 1.1.2.1.21 суд зазначає наступне. Фактично клієнт - відповідач, як зазначалось вище, здійснив всі необхідні передбачені дії, необхідні для того, щоб повідомити, зокрема, банк про несанкціоноване втручання. Разом з тим, обґрунтовуючи зазначене представник позивача посилається на «Умови та правила надання банківських послуг», що викладені на банківському сайті: www:privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору. Відповідач, хоча фактично й не оспорює отримання картки та користування нею, проте оспорює факт ознайомлення з вказаними умовами та правилами та що вони були додатком до підписаної відповідачем анкети-заяви. Враховуючи це, суд вважає за необхідним зазначити, що матеріали справи не містять жодних підтверджень того, що саме з наданими витягами з Умов та правил ознайомлювався і погоджувався відповідач, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Підпису відповідача зазначені Умови та правила не містять. Також як й відсутні підтвердження того, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, щодо порядку нарахування та сплати пені, штрафів. Таким чином, суду не надано належних доказів на підтвердження діючих на час отримання відповідачем картки Умов та правил надання банківських послуг. Крім того, роздруківка з сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) та про що зазначено в постанові Великої палати Верховного суду України № 342/180/17. З урахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду у вищевказаній постанові по справі № 342/180/17 суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» з часу виникнення спірних правовідносин (21 січня 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (31 липня 2019 року). За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві прав та обов`язків клієнта та банку, надані Умови та правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Більш того, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. З урахуванням викладеного, суд вважає, що надані Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на сайті: www/privatbank.ua/, які містяться в матеріалах даної справи та не містять підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 21 січня 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Вирішуючи вказаний спір суд також виходить з того, що заявлена сума до стягнення, що становить - 69752 грн. 41 коп. складається з заборгованості за тілом кредиту - 26562 грн. 80 коп., заборгованості за простроченим тілом кредиту - 18587 грн. 97 коп. та іншими складовими, що є похідними та залежать від наявності тіла заборгованості. Як зазначалось вище, за відсутності безспірних доказів протилежного, суд виходить з позиції відсутності вини користувача у перерахуванні переказів, залишок на картковому рахунку після яких склав мінус 49908 грн. 30 коп. Проте, вказана суму включає в себе й заборгованість у розмірі мінус 189 грн. 87 коп., що виникла внаслідок користування карткою та може становити тіло кредиту. Разом з тим, 20 вересня 2018 року на картковий рахунок відповідача надійшов переказ у розмірі 15 тисяч грн., який автоматично був списаний в рахунок погашення заборгованості, що вбачається з виписки. Зважаючи на встановлені судом обставини, суд вважає, що оскільки вказане зарахування цілком погашало суму наявної у відповідача заборгованості у розмірі 189 грн. 87 коп. та відсутнє подальше використання відповідачем картки та користування кредитними коштами, то й відсутні підстави вважати, що на картковому рахунку відповідача існує заборгованість у вигляді тіла кредиту та інших похідних складових. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову щодо стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості. Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed