Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

В вересні 2012 року [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору займу недійсним, посилаючись на те, що 31 березня 2011 року заочним рішенням суду за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики позов задоволено. [PERSON] після ознайомлення з матеріалами вказаної справи, звернулась із заявою про вчинення злочину, а саме підробки її підпису на спірному договорі позики, було порушено кримінальну справу за ознаками вчинення злочину, передбачено ч. 1 ст.358 КК України. У ході провадження у кримінальній справі було проведено дослідження спеціаліста та експерта та встановлено виконання підпису позивачки шляхом вчинення підпису іншою особою з наслідуванням підпису позивачки. Враховуючи, що договір [PERSON] не був підписаний, просять суд визнати договір недійсним та стягнути з відповідача на користь позивачів понесені витрати по сплаті судового збору. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 19 березня 2014 року позов [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання договору займу недійсним задоволено. Визнано договір займу, укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 01 січня 2010 року недійсним. Стягнуто з відповідача на користь позивачів понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 1820 грн., тобто по 910 грн. на користь кожного з позивачів. З вказаним рішенням суду не погодився відповідач [PERSON] та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції в своєму рішенні як на доказ обґрунтованості позовних вимог посилався на висновки спеціаліста та висновок експерта від 27 січня 2014 року № 4772/02/4773/03, разом з тим, вважає, що висновок спеціаліста не може бути прийнятий судом в якості належного та допустимого доказу у зв'язку із тим, що він має вірогідний характер. Оскільки суд не може обґрунтовувати своє рішення на припущеннях, вищевказаний висновок спеціаліста не може бути покладений в основу судового рішення. Суд, задовольняючи вимоги позивачів, не вказує в своєму рішенні, з яких підстав, передбачених ст.215 ЦК України, він виходив, визнаючи недійсним договір позики від 01 січня 2010 року в повному обсязі, однак судом не було визначено, які саме вимоги за ст. 203 ЦК України були недодержані сторонами під час укладання договору позики від 01 січня 2010 року. Отже, підписаний [PERSON] договір є доказом фактичного отримання останнім грошей. Таким чином, за доведеності [PERSON] належними та допустимими доказами тієї обставини, що вона не підписувала договору позики, цей договір може бути визнано недійсним лише в частині, що стосується позивачки, стосовно ж [PERSON] цей договір є чинним та обов'язковим до виконання. Відповідач [PERSON] в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить телефонограма, зареєстрована в журналі телефонограм за № 6129 від 22 квітня 2014 року. Представник відповідача [PERSON], яка діє за довіреністю, в судовому засіданні апеляційної інстанції підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити. Позивачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання апеляційної інстанції не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчить телефонограма, зареєстрована в журналі телефонограм за № 6130 від 22 квітня 2014 року. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що 01 січня 2010 року між [PERSON] (позикодавцем) та [PERSON] і [PERSON] (позичальниками) укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець [PERSON] передав позичальникам [PERSON] та [PERSON] безвідсоткову позику у сумі 320000 гривень, а [PERSON] та [PERSON] зобов'язалися повернути позику у встановленому обсязі у строк до 01 грудня 2010 року (а.с.18, 75-76). З копії висновку спеціаліста № 26 від 24 березня 2012 року, який знаходиться в матеріалах кримінальної справи за фактом внесення завідомо неправдивих відомостей в договір позики за ознаками складу злочину, передбаченого ст. 358 ч.1 КК України, вбачається, що підписи на першому аркуші в нижньому правому куті, другий нижчий підпис, після машинописного тексту, і на другому аркуші в графі «позичальники [PERSON]» договору займу від 01 січня 2010 року, по всій імовірності були виконані не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням її підпису (а.с.3-6). З висновку експерта № 46 від 09 травня 2013 року вбачається, що вирішити питання чи виконаний підпис на договорі займу від 01 січня 2010 року на першому на першому аркуші в нижньому правому куті після машинописного тексту і на другому аркуші в графі «позичальники» [PERSON] чи іншою особою не стало можливим тому, що не співпадаючі виявлені ознаки, не ознаки, що різняться, не утворюють сукупності суттєвих ознак, достатніх для вирішення питання виконавця обох спірних підписів, виявити ж більшу кількість ознак не є можливим внаслідок того, що обидва спірні підписи містять вкрай малий об'єм графічної інформації, що обумовлено виконанням їх простими та поширеними рухами (а.с.83-88). З висновку експерта повторної судово-почеркознавчої експертизи №4772/02/4773/03 від 27 січня 2014 року вбачається, що підписи від імені [PERSON], що розташовані в двох примірниках договору займу від 01 січня 2010 року на перших аркушах в нижньому правому куті та на других аркушах в графі «позичальники» в рядку «Є.Ю.Лебедєва» виконано однією особою, але не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису (а.с.113-116). Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що для укладення договору перед передачею предмету договору (грошових коштів) сторони мали дійти згоди щодо усіх істотних умов договору та укласти договір у обраній ними формі з урахуванням положень законодавства, для цього кожна із сторін має повно та безумовно прийняти істотні умови договору як його зміст. Враховуючи, що однією з осіб на боці сторони боржника [PERSON] істотні умови не були прийняті, волевиявлення щодо укладення правочину не було здійснено, оскільки вона свого підпису під даним договором не ставила, визначення та виконання вимог щодо форми договору не було реалізовано, тому встановлені законодавством умови, необхідні для укладання договору, відсутні. У зв'язку з цим, виходячи з можливості захисту виключно дійсних цивільних прав та інтересів сторін, даний договір повинен бути визнаний недійсним в повному обсязі. Такі висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, оскільки суперечать вимогам закону та не ґрунтуються на матеріалах справи. Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно із ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає. Згідно із ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд керувався ст.ст. 626, 510, 627, 628, 638, 639, 640, 642 ЦК України, проте такий висновок суду не правильний, зроблений з порушенням вимог ЦК. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Оскільки, відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України, на підставі наданих доказів, враховуючи вищевикладені висновки експертів, апеляційний суд приходить до висновку, що волевиявлення позивачки [PERSON] не було спрямоване на укладення договору позики від 01 січня 2010 року. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про визнання договору позики між нею та [PERSON] недійсним є законними та обґрунтованими, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню саме з цих підстав, а не з підстав зазначених в рішенні суду першої інстанції. Згідно із ст. 217 ЦК України не призводить недійсність окремої частини правочину до недійсності інших його частин. Суд першої інстанції, визнавши договір позики від 01 січня 2010 року повністю недійсним, не врахував положення ст. 217 ЦК України, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Тому рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору позики від 01 січня 2010 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON], з тих підстав, що вказаний договір не підписаний [PERSON], підлягає скасуванню. Відповідно до ст.. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу. Оскільки під час вирішення справи судом першої інстанції неповне з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовані норми матеріального права, ухвалене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення з підстав, зазначених вище, про часткове задоволення позову в частині визнання договір займу, укладеним між [PERSON] та [PERSON] 01 січня 2010 року, недійсним, та про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору займу недійсним. Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог, а саме щодо вимог позивачки [PERSON], тому відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивачки підлягають понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 910 грн.

Outcome: partial