Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-11 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк», яке є правонаступником ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося у суд з позовом до [PERSON] , у якому просило суд в рахунок погашення заборгованості за Кредитно-заставним договором № DN81АR102000259 від 21.01.2008р. у розмірі 126608,32 грн. - звернути стягнення на предмет застави: автомобіль DAEWOO, модель: Nexia, рік випуску: 2007, тип ТЗ: № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою- покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ ПриватБанк всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, а також стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування вказаних вимог позивач посилався на те, що 21.01.2008р. між позивачем і [PERSON] укладено Кредитно-заставний договір № DN81АR102000259 відповідно до умов якого Банк надав [PERSON] кредит на строк до 21.01.2015 р. включно в розмірі 79701,63 грн.. зі сплатою відсотків на наступні цілі: 70440,00 грн. - на придбання автомобіля, З 592.,40 грн. - на оплату перших страхових платежів, 34,00 грн. - на оплату за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі, 5635,20 грн. - на оплату винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту, 25147.08 відкрита кредитна лінія. В забезпечення виконання зобовязань по договору, відповідно до п. 2.2, п. 17.9 договору [PERSON] , передав у заставу автомобіль автомобіль DAEWOO, 2007 року випуску, що належить йому на праві власності. Взяті на себе зобовязання Банк виконав своєчасно і повністю, надавши [PERSON] кредитні ресурси. Відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання у зв`язку з чим станом на станом на 18.10.2010р. сформувалась заборгованість в розмірі 126808,32 грн., з них: 78577,54 грн. - заборгованість за кредитом; 24500,89 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 6383,48 грн. - заборгованість по комісії; 17346,41 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором. У судові засідання представник позивача неодноразово не з`являвся, про час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь і належним чином, в матеріалах справи міститься заява з проханням розглянути справу у їх відсутність. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав у повному обсязі, проти їх задоволення заперечував, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними, наголосивши на пропуску позивачем строку позовної давності, а також на неправильно обраний позивачем спосіб захисту. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що предявляється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. У ході судового розгляду встановлено, що дійсно 21.01.2008 року між позивачем і відповідачем [PERSON] укладено Кредитно-заставний договір № DN81АR102000259 відповідно до умов якого Банк надав [PERSON] кредит на строк до 21.01.2015 р. включно в розмірі 79701,63 грн.. зі сплатою відсотків на наступні цілі: 70440,00 грн. - на придбання автомобіля, З 592.,40 грн. - на оплату перших страхових платежів, 34,00 грн. - на оплату за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі, 5635,20 грн. - на оплату винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту, 25147.08 відкрита кредитна лінія. В забезпечення виконання зобовязань по договору, відповідно до п. 2.2, п. 17.9 договору [PERSON] , передав у заставу автомобіль автомобіль DAEWOO, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Відповідно до положень статей 525-526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася, та сплати процентів, належних йому. У ч. 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За нормами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У Постанові ВСУ від 30.03.2016 року №6-1851цс15 зазначено, що можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише ст.ст. 335, 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (с. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЗУ «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання, необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Ч.1 ст. 20 Закону зазначено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Частинами 6,7 даної статті визначено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Реалізація заставленого майна на яке звернено стягнення проводиться державним виконавцем, приватним виконавцем на підставі виконавчого листа, суду або наказу господарського суду або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо іншне не передбачено цим Законом чи договором. Статтею 21 Закону визначено процедуру реалізації заставленого майна, а саме реалізація заставленого майна здійснюється шляхом його продажу на аукціонах (публічних торгах), у тому числі у формі електронних торгів, якщо інше не передбачено договором. Виходячи із системного аналізу змісту положень ст.19,20,21 ЗУ «Про заставу», ст. 328,335,376,392 ЦК України у спірних правовідносинах перехід до заставодержателя права власності на предмет застави в судовому порядку може відбутися за наслідком проведення публічних торгів, оскільки процедура звернення стягнення на предмет застави в судовому порядку регулюється нормами закону та не допускає застосування договірних чи інших умов про перехід права власності. Частини1,2 ст. 591 ЦК України вказують - реалізація предмета застави, на який звернено стягнення, проводиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом. Початкова ціна предмета застави для його продажу з публічних торгів визначається в порядку, встановленому договором або законом. Якщо звернення стягнення здійснюється за рішенням суду, суд у своєму рішенні може визначити початкову ціну предмета застави. Статтями 590 ЦК України, ст. 20 ЗУ «Про заставу», ст. 24-26 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачений чіткий порядок такого звернення стягнення на майно шляхом реалізації заставленого майна шляхом проведення публічних торгів. Отже, при застосуванні судової процедури звернення на предмет застави, законодавець не допускає можливості використання договірних умов, якими врегульована процедура передачі предмету застави від власника до заставодержателя. При зверненні до суду з зазначеним позовом позивачем обрано спосіб звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання за ним права власності на предмет застави за рішенням суду. Однак, як вбачається з повідомлення Головного сервісного центру МВС (ГС МВС) від 2 серпня 2019 року №31/644аз, станом на 01 серпня 2019 року транспортних засобів за [PERSON] , [INFO] , не зареєстровано. Судом не одноразово направлялась ухвала про витребуванная доказів у позивача Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»,а саме: 1)інформацію про місцезнаходження предмета застави - автомобіля DAEWOO, модель: Nexia, рік випуску 2007, тип ТЗ: комбі-б, реєстраційний номер: [NUMBER] , що належить [PERSON] , станом на 23.01.2019 року; 2)інформацію, чи проводилася за замовленням ПАТ КБ «ПриватБанк» оцінка вартості предмета застави - автомобіля DAEWOO, модель: Nexia, рік випуску 2007, тип ТЗ: комбі-б, №, реєстраційний номер: [NUMBER] , що належить [PERSON] . Якщо так, надати копію звіту про оцінку; 3)інформацію, чи здійснювалася ПАТ КБ «ПриватБанк» реалізація предмета застави - автомобіля DAEWOO, модель: Nexia, рік випуску 2007, тип ТЗ: комбі-б, [NUMBER] , що належить [PERSON] , у період з 2009 року по теперішній час, однак, на час розгляду справи, витребувані докази не надійшли. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, зокрема інформації щодо предмета застави - автомобіля DAEWOO, державний номерний [NUMBER] . Крім того, суд звертає увагу на те, що можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335,376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших, не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги позивача не знайшли своє повне підтвердження, є необґрунтованими, та не доведеними та такими, що не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed