Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-14 00:00:00

В березні 2014р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: ПАТ «Родовід Банк» (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), в якому просила суд: визнати договір іпотеки № 1653 від 28 вересня 2007р. (далі по тексту - договір іпотеки) щодо передачі в іпотеку квартири [ADDRESS] недійсним. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що влітку 2013р. їй стало відомо про те, що 28 вересня 2007р. між відповідачами 1 і 2 було укладено кредитний договір за № 77.2/СЖ-350.07.2 (далі по тексту - кредитний договір) відповідно до якого відповідач 1 надав відповідачу 2 кредит на споживчі цілі у вигляді відновлювальної кредитної лінії, на загальну суму 80000,0 дол. США строком по 28 вересня 2010р. В забезпечення кредитного договору між відповідачами 1 і 2 було укладено договір іпотеки, згідно якого предметом іпотеки є квартира [ADDRESS]. На думку позивачки вищезазначений договір іпотеки повинен бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 65 СК України, оскільки предмет іпотеки є спільним майном подружжя - позивачки і відповідача 2, а своєї згоди на передачу в іпотеку квартири [ADDRESS] позивачка не надавала. В судовому засіданні позивачка, її представник та відповідач 2 заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просили суд позов задовольнити, при цьому відповідач 2 не заперечував факту укладення кредитного договору, договору іпотеки, при цьому стверджував, що своєї згоди позивачка, як дружина не надавала, щодо передачі в іпотеку їх спільного майна - спірної квартири. Представник відповідача 1, проти позову заперечував, зазначаючи, що позивачкою була надана письмова згода, яка була посвідчена нотаріально, оригінал заяви зберігається в матеріалах Київського державного нотаріального архіву, у зв'язку з припиненням нотаріальної діяльності приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], звертав у вагу суду, що у такий спосіб позивачка і відповідач 2, як подружжя намагаються затягнути розгляд справи про стягнення заборгованості за кредитним договором. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 28 вересня 2007р. між відповідачами 1 і 2 було укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідач 1 надав відповідачу 2 кредит на споживчі цілі у вигляді відновлювальної кредитної лінії, на загальну суму 80000,0 дол. США строком по 28 вересня 2010р. В забезпечення кредитного договору між відповідачами 1 і 2 було укладено договір іпотеки, згідно якого, відповідачем 2 було передано в іпотеку - квартиру [ADDRESS]. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка просила суд визнати недійсним укладений між відповідачами 1 і 2 договір іпотеки на підставі положень ст. ст. 60, 61, 65 СК України, ст. ст. 369, 578 ЦК України, зазначаючи, що своєї згоди на передачу в іпотеку вищезазначеної квартири, яка є спільним майном подружжя - позивачки та її чоловіка - відповідача 2, вона не надавала. У відповідності з ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 578 ЦК встановлено: майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників. Частиною 2 ст. 6 Закону «Про іпотеку» також визначено, що майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. За змістом ч. 1-3 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Як вбачається з відповіді на запит суду з Київського державного нотаріального архіву, позивачкою 28 вересня 2007р. було подано приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу [PERSON] нотаріально посвідчену заяву, в якій позивачка надала свою згоду на передачу в іпотеку її чоловіком - відповідачем 2, спільної квартири [ADDRESS] і укладення та підписання останнім з відповідачем 1 договору іпотеки на будь-яких умовах, в забезпечення повного та своєчасного виконання зобов'язань по поверненню коштів за кредитним договором. В судовому засіданні, відповідач 2 припускав, що на його думку зазначену згоду позивачки, міг надати відповідач 1, як заінтересована особа, яка зацікавлена була в отриманні ним кредиту. Разом з тим, представник відповідача 1 наголошував, що весь пакет документів, який визначений законом для укладення оспорюваного договору іпотеки, подавався особисто відповідачем 2, як стороною за кредитним договором, так і за договором іпотеки. В свою чергу, в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження, що позивачкою не було надано вищезазначеної згоди. Згідно з положеннями ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України). Протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача не було надано суду належних і допустимих доказів, в обґрунтування заявлених вимог. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону. Судом не встановлено, що позивачкою не було надано згоди, для укладення між відповідачами 1 і 2 оспорюваного договору іпотеки.

Outcome: dismissed