Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

В березні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим що, в нього [PERSON] було отримано грошові кошти у розмірі 900 доларів США. В підтвердження того, що [PERSON] отримав від позивача суму грошових коштів у розмірі 900 доларів США, він написав позивачу розписку. Згідно розписки, відповідач зобовязався повернути усю заборгованість в термін до 05 грудня 2014 року. Строк повернення вже сплив, але [PERSON] відмовляється повернути свій борг. [PERSON] на даний час своєї обіцянки не виконав: не розрахувався із позивачем станом на 05 грудня 2014 року. На неодноразові звернення позивача відповідач ніяк не реагує, повертати кошти не хоче. Боржник ухиляється від повернення боргу, однак у нього у власності є майно, яким можна покрити заборгованість. Тому позивач, з урахуванням уточнених вимог, просив стягнути з відповідача [PERSON] на його користь, основну суму боргу в розмірі 900 доларів США, що станом на 22.04.2015 р. за курсом НБУ еквівалентно 20\~048,56 грн., проценти у відповідності ст. 625 ЦК України в розмірі 160,01 грн., нараховані проценти у розмірі облікової ставки НБУ 849,28 грн., збитки за вартість телеграми надіслану боржнику в розмірі 115,00 грн., судові витрати у розмірі 1743,60 грн. В судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задоволити, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Причин неявки суду не повідомлено. За згодою позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, та зібранні в ній докази, знаходить, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення виходячи за наступного. Стаття 1047 ЦК України визначає що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Стаття 1049 ЦК України визначає що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 623 ЦК України визначає що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 1048 ЦК передбачає що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Як встановлено в судовому засіданні 30.11.2014 року відповідач [PERSON] взяв в борг у [PERSON] 900 дол. США, та зобовязався повернути вказану суму до 05.12.2014 року, про що склав власноруч напису розписку від 30.1.2014 року. В строки передбачені в договорі позики [PERSON] не були виконані обовязки щодо повернення суми боргу за договору позики, що у свою чергу порушує права позивача [PERSON] і які підлягають до захисту. Враховуючи що відповідачем були порушені умови грошового зобовязання, суд приходить до висновку, на користь позивача підлягає стягненню із відповідача основна сума боргу в розмірі 900 доларів США, що станом на 22.04.2015 р. за курсом НБУ еквівалентно 20\~048,56 грн., проценти у відповідності ст. 625 ЦК України в розмірі 160,01 грн., нараховані проценти у розмірі облікової ставки НБУ 849,28 грн., збитки за вартість телеграми надіслану боржнику в розмірі 115,00 грн., а також судові витрати що складаються із судового збору розмірі 243,60 грн. В частині вимог позову, що стосуються стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у вигляді витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги фахівця в галузі права суд відмовляє виходячи з наступного. Стаття 79 ЦПК України визначає що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Стаття 84 ЦПК України визначає що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративним справах» від 20.12.2011 розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Водночас, суд зауважує, що правовідносини між адвокатом або фахівцем у галузі права та клієнтом визначаються цивільно-правовою угодою. З огляду на зазначене, підставою для відшкодування судових витрат на правову допомогу є, зокрема, наявність належних та допустимих доказів щодо взаємозв'язку між сплаченими позивачем фахівцю в галузі права коштами та наданою йому правовою допомогою на підставі відповідного договору, який стосується безпосередньо з підготовкою процесуальних документів та супроводження даної судової справи. Враховуючи те, що з квитанцій до прибуткових касових ордерів не можливо ідентифікувати за що саме позивачем сплачувалися кошти ТОВ «Міжнародна адвокатська група «Теміс Лав»єрс Груп» і чи пов'язані ці сплати із наданням правової допомоги у даній справі, суд відмовляє у частині даних вимог позову. Стаття 60 ЦПК України визначає що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог. Відповідно до ст.ст. 15, 16, 526, 623, 625, 1046, 1047, 1048 1049, 1050 ЦК України, та

Outcome: partial