Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-07 00:00:00

В вересні 2014 року позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила визнати поважною причиною пропуску строку позовної давності про визнання права власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] та відновити його, визнати нерухоме майно за адресою: [ADDRESS], яке складається з: житлового будинку - А1, літня кухня - Б, сарай - В, сарай - Г, погріб - Д, убиральня - Е, колодязь - К, № 1,2 - огорожа, І - мостіння, майном без правовстановлюючих документів, що входить до складу спадщини [PERSON], визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після [PERSON] на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS], яке складається з: житлового будинку - А1, літня кухня - Б, сарай - В, сарай - Г, погріб - Д, убиральня - Е, колодязь - К, № 1,2 - огорожа, І - мостіння, витребувати у [PERSON] нерухоме майно за адресою: [ADDRESS], яке складається з: житлового будинку - А1, літня кухня - Б, сарай - В, сарай - Г, погріб - Д, убиральня - Е, колодязь - К, № 1,2 - огорожа, І - мостіння, шляхом негайного звільнення та передачі ключів від спірної нерухомості позивачці. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що відповідно до технічного паспорту від 19.05.1976 користувачем вищевказаного житлового будинку значиться [PERSON]. Згідно свідоцтва про смерть від 21 травня 2002 року [PERSON] помер [INFO], причина смерті - рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05.02.2002 року. Цим рішення встановлено факт родинних відносин між позивачем, [PERSON] та їхнім батьком [PERSON], в результаті чого видано повторне свідоцтво про народження позивачки від 12.12.2006 року, а отже спадкоємцями першої черги є [PERSON] та позивачка. Згідно постанови ДАБК від 25.01.2002 року по адміністративній справі за порушення ч. 3 ст. 96 КУАП, позивачку притягнуто до адміністративної відповідальності за будівництво споруд у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] без дозволу, та накладено штраф у розмірі 85 грн., який згідно квитанції від 28.01.2002 року оплачено. Враховуючи цю постанову ДАБК від 25.01.2002 року, рішенням Красногвардійської районної ради м. Дніпропетровська від 15.02.2002 року № 49/6 житловий будинок за адресою: [ADDRESS], збудований у 1917 році, узаконено та зобов'язано заінтересованих осіб з питання оформлення права власності на домоволодіння звернутися до районного суду. В технічному паспорті від 19.05.1976 не відображено жодної самовільно збудованої споруди. Тобто, станом до 22.01.1979 року спірна нерухомість не вважалася самовільно збудованою, але згідно чинного законодавства вона такою визнається. До сьогодні рішення суду про втрату права користування житловим приміщенням [PERSON] не приймалося. Проте, правоздатність громадянина припиняється з смертю, таким чином з дня смерті [INFO] [PERSON], вважається таким, що втратив право користування спірним майном. Тобто, до цієї дати [PERSON] не вважається користувачем спірної нерухомості, а отже [PERSON] не мав права отримати прописку у спірній нерухомості і не міг залишати у спадщину власність та оформлювати заповідальний відказ на користь відповідачки. Під час проведення поточної інвентаризації 23.01.1987 року користувачем спірного майна без правових підстав записано [PERSON] (померла у 2012 році), родинний зв'язок якої із [PERSON] не доведений та не встановлений рішенням суду або іншим відповідним документом. Далі - згідно інформації з адресного бюро, у спірному майні прописаний [PERSON], у якого також родинний зв'язок із [PERSON] не доведений та не встановлений рішенням суду або іншим відповідним документом. На сьогодні фактично володіє спірним майном - відповідачка, родинний зв'язок якої із [PERSON] не доведений та не встановлений рішенням суду або іншим відповідним документом. Всі згадані особи не мають права на користування, а тим паче, права власності на спірне майно, про що свідчить той факт, що [PERSON] визнаний померлим у 2002 році, а отже до [INFO] в [PERSON], [PERSON] і відповідачки не було права вчиняти юридично значущі дії щодо вселення, виселення, прописки самих себе. А після [INFO], вселення, виселення, прописка у спірну нерухомість повинні відбуватися з урахуванням норм ЖК України. Позивачці невідомо про факт прописки у спірному майні буд-яких осіб, а фактично незаконно володіє майном відповідачка - [PERSON], тому вона просить витребувати у останньої спірне майно, як від набувача шляхом передачі ключів від спірної нерухомості позивачці. За умови, що [PERSON] є власником спірної нерухомості, він теж втратив право на користування житлом, але це могло відбутися не раніше [INFO], або не раніше визнання права власності на спірне майно. [PERSON] не оформляв документи на належне йому нерухоме майно, не реєстрував його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Отже до встановлення юридичного факту смерті [PERSON] - користувача спірної нерухомості, який мав законне право оформити право власності на це майно, оскільки спірна нерухомість не вважалася самовільно побудованою, жодна особа не мала права користування цією нерухомістю, тим паче без встановлення факту родинних відносин. Тому, позивачка просить визнати за нею право власності на спірне майно, як на майно без правовстановлюючих документів, яке входить до складу спадщини [PERSON]. При цьому, [PERSON], який є сином [PERSON], тобто теж мав право на спадщину батька, залишив спадщину позивачці, але через описки остання не могла її отримати. Рішенням Красногвардійського районного суд від 26.01.2010 року юридичні факти належності спадщини позивачці встановлені, а отже і ідеальна частка речового права спадщини від [PERSON], згідно черговості належної [PERSON], у спірній нерухомості теж належить позивачці. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги позивачки та просив задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилався на обставини, які викладені в позовній заяві та заперечував проти застосування наслідків спливу позовної давності. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог позивачки та просила відмовити їй в повному обсязі. При цьому, вказала, що після [PERSON] в спірному будинку жили її дід та її батьки. Представник Дніпропетровської міської ради Борсук Ю.В. в судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, причину своєї неявки суду не повідомила. Раніше надавала суду заяву, в якій просила застосувати строки позовної давності до вимог позивачки та відмовити їй в задоволенні її позовних вимог. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки задоволенню не підлягають по наступним підставам. У судовому засіданні встановлено, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2002 року по справі № 2-948/2002 р., яке набрало законної сили [INFO], був об'явлений померлим [PERSON] та днем його смерті вважати день набрання даним рішенням суду законної сили (а.с.30). Таким чином, [PERSON] вважається померлим - [INFO]. Крім того, вказаним рішенням встановлено, що [PERSON] зник в 1947 році та з цього періоду будь-яких свідчень щодо його місця знаходження немає. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, вищевказані обставини не потребують доказування, оскільки вони встановлені судовим рішенням по вищевказаній цивільній справі, яке набрало законної сили. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, яке зі слів позивачки складається з домоволодіння [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 524 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ч. 1 ст. 529 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Позивачка є рідною дочкою померлого [PERSON], що встановлено рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2002 року по справі № 2-948/2002 р., яке набрало законної сили [INFO], і цим же рішенням встановлено, що у померлого є син - [PERSON], [INFO]. Проте, [PERSON] помер. Таким чином, з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що єдиним спадкоємцем після померлого [PERSON] є [PERSON] (позивачка). Позивачка вказала, що померлому належало домоволодіння [ADDRESS], яке тепер без правових підстав займає та користується ним [PERSON]. У зв'язку з вищевказаним, позивачка просила визнати поважною причиною пропуску строку позовної давності про визнання права власності на вищевказане нерухоме майно та відновити його, визнати домоволодіння [ADDRESS] майном без правовстановлюючих документів, що входить до складу спадщини [PERSON], визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після [PERSON] на вказане нерухоме майно та витребувати у [PERSON] вказане майно шляхом негайного звільнення та передачі ключів від спірної нерухомості позивачці. Разом з тим, статтею 71 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини), було встановлено загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), в три роки. Згідно із ст. 80 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини), закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові, якщо суд не визнає причину пропуску цього строку поважною. Аналогічні норми містяться і в ЦК України. Так, згідно з положеннями ст. 256 ЦК України (чинною на час звернення позивачки до суду), позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В порядку ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Представник відповідача просила застосувати строк позовної давнини для звернення до суду та відмовити позивачці в задоволенні її вимог, у зв'язку із пропуском строку звернення до суду, у відповідності до ст. 257 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом з тим, згідно з ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Враховуючи зміст норми ч. 5 ст. 267 ЦК України, суд вважає, що до поважних підстав пропуску строку слід відносити лише ті обставини, які є об'єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з відповідним позовом. Суд прийшов до висновку, що вказані позивачкою та її представником обставини, а саме судові спори про встановлення факту смерті [PERSON] і родинних відносин з позивачкою, отримання свідоцтва про народження позивачкою, юридичних фактів переходу спадщини від [PERSON] до позивачки, виявлення уявних спадкоємців, створенні відповідачкою перешкод у законному оформленні та користуванні спірним майном, звернення до міліції про встановлення цих осіб, час проведення оцінки та технічного висновку щодо спірного майна, не є поважними причинами для поновлення їй строку звернення до суду, оскільки вона дізналася про своє, з її слів, порушене право ще 05 квітня 2002 року після ухвалення Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська рішення по справі № 2-948/2002 р., але до суду з даними позовними вимогами вона звернулася лише 19 вересня 2014 року, тобто через більше ніж дванадцять років. Тому, суд вважає безпідставними вимоги позивачки щодо визнання поважною причиною пропуску строку позовної давності про визнання права власності на вищевказане нерухоме майно та його відновлення і вважає необхідним відмовити їй в задоволенні її вимог на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України. Крім того, відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, позивачкою не доведено суду належними доказами, що спірне домоволодіння [ADDRESS] дійсно належало померлому [PERSON]. Позивачкою, як на підтвердження того, що вказане домоволодіння належало померлому [PERSON], був наданий технічний паспорт на вказане нерухоме майно, виготовлений станом на 19.05.1976 рік, в якому [PERSON] вказаний як користувач вказаного домоволодіння (а.с.31-37). Разом з тим, технічний паспорт не є правовстановлюючим документом на нерухоме майно та не є доказом того, що домоволодіння дійсно належало померлому. Крім того, до матеріалів справи був наданий лист Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 18.05.2001 року за № 2408, в якому зазначено, що по первинній інвентаризації 04.11.1945 року та по поточній інвентаризації 21.06.1976 року користувачем спірного домоволодіння записано [PERSON], а по поточній інвентаризації 23.01.1987 року користувачем спірного домоволодіння записано [PERSON], а також вказано, що правовстановлюючі документи на це домоволодіння не оформлялися та в БТІ не реєструвалися. При цьому, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2002 року по справі № 2-948/2002 р. встановлено, що [PERSON] зник в 1947 році та з цього періоду будь-яких свідчень щодо його місця знаходження немає, але згідно технічного паспорту на домоволодіння [ADDRESS], виготовленого станом на 22.06.1976 року, прибудови до вказаного домоволодіння, а саме: літня кухня, сарай, сарай, погріб та убиральня - були збудовані у період з 1960 року по 1975 рік, тобто у період у який померлий [PERSON] вже був зниклим, а відтак вказані будівлі не могли бути збудовані ним та належати йому. Тому, твердження позивачки та її представника про те, що домоволодіння [ADDRESS] належало померлому [PERSON] не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді. При цьому, згідно абзаців 8, 9, 12 п. 1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» - вирішуючи питання про те, чи підлягають розгляду судом справи про право на спадкування без попереднього звернення особи до нотаріальної контори для оформлення права на спадщину та відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, судам потрібно враховувати наступне. Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування». Отже, у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. Так, позивачкою не надано доказів того, що вона у встановленому Законом порядку зверталася до нотаріуса для отримання спадщини після смерті її батька. Відповідно до абзаців 14-17 п. 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» - відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Без звернення спадкоємців до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину збільшується ймовірність порушення прав інших осіб, спадкоємців за заповітом, спадкоємців, які прийняли спадщину. Відповідно до абзацу 5 п. 3.4 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» - у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. В свою чергу, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Проте, позивачкою вищевказані вимоги Закону не виконані, вона не зверталася до нотаріуса за місцем відкриття спадщини з заявою про прийняття спадщини та не надано доказів того, що вона фактично вступила в управління або володіння спадковим майном. Крім того, відповідно до п. п. 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 року), цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Положення зазначеного кодексу застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Так, спадщина після встановлення смерті [PERSON] відкрилася [INFO], що встановлено рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2002 року по справі № 2-948/2002 р., тобто під час дії положень Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року. Разом з тим, позивачка та її представник правовими підставами своїх позовних вимог вказали ЦК України в редакції 2003 року. Таким чином, позивачкою, окрім всього вищевказаного, обраний не вірний спосіб захисту своїх прав та інтересів. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити позивачці в задоволенні її позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed