Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-19 00:00:00

АТ «Державний Ощадний банк України» в особі філії - Кіровоградського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 03 вересня 2018 року відповідач підписав заяву про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки). За умовами договору відповідачу було надано кредитні кошти в сумі 20 000 грн. зі сплатою 38% річних за користування кредитними коштами і 0,001 % річних за користування кредитними коштами протягом Грейс-періоду. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Оскільки в добровільному порядку відповідач борг не сплачує, станом на 07 травня 2020 року має заборгованість в сумі 27 263 грн. 60 коп., яка складається з заборгованості за простроченим боргом - 18 534 грн. 26 коп., процентів за користування кредитом - 6 110 грн. 07 коп., нарахованої пені - 1 873 грн. 58 коп., заборгованості за комісією за послуги банку - 64 грн. 33 коп., 3 процентів річних від прострочених сум - 535 грн. 54 коп., інфляційних втрат - 145 грн. 82 коп., тому банк просить суд стягнути заборгованість в примусовому порядку. Ухвалою судді від 22.06.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача в судове засідання не з`явився, до суду подав заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надіслав заяву з проханням розглядати справу без його участі у якій вказав, що позовні вимоги банку в частині стягнення з нього заборгованості за простроченим боргом, процентів за користування кредитом, 3% річних від прострочених сум та інфляційних витрат визнає. Позовні вимоги про стягнення нарахованої пені та зоборгованості за комісією за послуги банку не визнає. Враховуючи, що розгляд справи відбувається у відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. 03 вересня 2018 року відповідач підписав анкету-заяву про приєднання № 515451912 до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжні картки) та заяву на встановлення відновлювальної кредитної лінії (кредиту). Своїм підписом відповідач підтвердив факт ознайомлення і погодження з правилами користування карткою, тарифами, які діють на дату підписання цієї заяви про приєднання. Відповідач погодився, що дана заява, яка є складовою частиною заяви на приєднання, договір, розміщений у вільному доступі на інтернет-сторінці банку www.oschadbank.ua, та інші документи, які є їх невід`ємними частинами, є кредитним договором. Таке приєднання відповідачем вчинено у письмовій формі, що ґрунтується на положеннях ст. 634 ЦК України. За цим договором відповідач отримав кредит в розмірі 20 000 грн. 00 коп. на строк 60 місяців зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 38,00% річних (процентна ставка є фіксованою - п. 6.6), що передбачено пп. 6.6.1 заяви на встановлення відновлювальної кредитної лінії (кредиту). Згідно з розрахунком, наданим позивачем, зобов`язання за кредитним договором відповідач не виконував, в зв`язку з чим станом на 07.05.2020 року виникла заборгованість в розмірі 27 263 грн. 60 коп., яка складається з заборгованості за простроченим боргом - 18 534 грн. 26 коп., процентів за користування кредитом - 6 110 грн. 07 коп., нарахованої пені - 1 873 грн. 58 коп., заборгованості за комісією за послуги банку - 64 грн. 33 коп., 3 процентів річних від прострочених сум - 535 грн. 54 коп., інфляційних втрат - 145 грн. 82 коп. Статтями 12, 13, 81 та 83 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Сторони та інші учасники справи подають докази безпосередньо до суду. Згідно зі ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612, ст. 629 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «Ощадбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Згідно з ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи те, що фактично отримані та використані відповідачем кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, тобто відповідач не виконав передбачені кредитним договором і законом зобов`язання, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором, розмір процентної ставки встановлений заявою на встановлення відновлювальної кредитної лінії (кредиту), яка підписана відповідачем, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за простроченим боргом в сумі 18 534 грн. 26 коп. та процентів за користування кредитом в сумі 6 110 грн. 07 коп. підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до правової позиції ВСУ № 6-2129цс16 від 19.10.2016, проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні 38 % річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором. Враховуючи зазначене, відсотки від простроченої суми заборгованості, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 3 процентів річних від прострочених сум в розмірі 535 грн. 54 коп. і інфляційних втрат в розмірі 145 грн. 82 коп. також підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення пені в розмірі 1 873 грн. 58 коп. та заборгованості за комісією за послуги банку в розмірі 64 грн. 33 коп. суд зазначає наступне. У заяві про приєднання № 515451912 та заяві на встановлення відновлювальної кредитної лінії (кредиту) від 03 вересня 2018 року відсутні умови про встановлення відповідальності у виді пені за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім заборгованості за простроченим боргом та процентів, стягнути пеню за порушення зобов`язання. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 03.09.2018 року, посилався на витяги з Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (розділи ХХІІ і ХХІІІ) з датами набрання чинності 14 липня 2017 року і 01 квітня 2020 року як невід`ємні частини спірного договору. Витягами з Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (розділи ХХІІ і ХХІІІ), що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначена, в тому числі, відповідальність позичальника, зокрема пеня за порушення розмірів і строків платежів та її розміри і порядок нарахування та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (розділи ХХІІ і ХХІІІ, дата набрання чинності 14 липня 2017 року) розумів відповідач та ознайомився і погодився з ним, підписуючи заяву про приєднання № 515451912 та заяву на встановлення відновлювальної кредитної лінії (кредиту) від 03 вересня 2018 року, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка витягів з Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (розділи ХХІІ і ХХІІІ) належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15). За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні умови відповідальності позичальника за порушення умов кредитування, відсутність у заяві про приєднання № 515451912 та заяві на встановлення відновлювальної кредитної лінії (кредиту) від 03 вересня 2018 року домовленості сторін про сплату пені за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (розділи ХХІІ і ХХІІІ, дата набрання чинності 14 липня 2017 року) не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19). Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Як вбачається з заяви на встановлення відновлювальної кредитної лінії (кредиту) від 03 вересня 2018 року (п. 6.2) кредитні кошти відповідачу були надані на споживчі потреби. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Встановивши сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику. При цьому банк нараховував, а позичальник частково сплатив комісію за послуги банку, що супроводжують кредит, що є незаконним. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі № 6-1746цс16. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за простроченим боргом в розмірі 18 534 грн. 26 коп., проценти за користування кредитом в розмірі 6 110 грн. 07 коп., 3 проценти річних від прострочених сум в розмірі 535 грн. 54 коп., інфляційні втрати в розмірі 145 грн. 82 коп., всього 25 325 грн. 69 коп. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути сплачений судовий збір з урахуванням задоволених позовних вимог в розмірі 1 952 грн. 59 коп. На підставі наведеного,

Outcome: partial