Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк «Приват Банк» (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 10831,55 грн. Обґрунтовано позов тим, що відповідач [PERSON] звернувся до Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 25.02.2016, згідно з якою отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Однак, відповідач взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредитних коштів належним чином не виконував, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка відповідачем у добровільному порядку не погашена. Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 28.12.2020 відкрито провадження за даним позовом у справі №295/14660/20, ухвалено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. В судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник позивача при направленні позовної заяви додав заяву про розгляд справи за його відсутності. Зазначив, що підтримує позовні вимоги, викладені в своїй заяві та не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення рішення в заочному порядку (а.с.86). Відповідач у судові засідання не з`являвся, щодо дати, часу та місця розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення судової кореспонденції на адресу місця проживання відповідача,\~яка повернулася\~на адресу\~суду не\~врученою з\~відміткою пошти\~«адресат відсутній\~за \~вказаною адресою». Відповідача по справі додатково повідомлено шляхом оголошення на офіційному сайті «Судова влада». Згідно з ч.3 ст.131\~ЦПК\~України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Суд вважає за можливе розглянути справу та ухвалити рішення без участі відповідача [PERSON] , беручи до уваги те, що він належним чином повідомлявся про дату, час та місце судових засідань за адресою місця проживання та шляхом оголошення на офіційному сайті «Судова влада», повторно не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, тобто без поважних причин, від нього на адресу суду не надходило жодних клопотань та відзиву на позовну заяву. Згідно із ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини. Відповідач [PERSON] звернувся до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 25.02.2016, згідно з якою отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У анкеті-заяві вказано, що відповідач згоден з тим, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими у рекламному буклеті, становлять між ним та банком договір надання банківських послуг (а.с.19). 19.10.2018 відповідач [PERSON] підписав Інформацію про умови кредитування та орієнтовану загальну вартість кредиту, які надані виходячи з обраних умов кредитування, за умовами якої сторонами погоджено строк кредитування, процентну ставку, порядок погашення кредиту та порядок застосування та розмір пені. Також зазначено, що ця інформація зберігає чинність та є актуальною до 03.11.2018 (а.с.20-21). З довідки АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що відповідачу надавалась у користування кредитна картка № [NUMBER] , зі строком дії до жовтня 2019 року (а.с.18). Відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк», 25.02.2016 [PERSON] був встановлений кредитний ліміт в розмірі 300,00 грн, який 05.07.2017 збільшений до 5000,00 грн та 19.12.2019 зменшений до 0,00 грн (а.с.17). З банківської виписки за договором (а.с.13-16) вбачається, що відповідач користувався карткою в період з 25.02.2016 по 26.02.2020. Востаннє користування карткою було 26.02.2020 шляхом погашення заборгованості з іншої картки на суму 500,00 грн. З виписки за договором вбачається, що [PERSON] регулярно використовував кредитну карту для зняття готівки, оплати товарів та послуг і користувався кредитними коштами у межах суми кредитного ліміту, його витрати по кредитній карті не перевищували його розміру. Крім того, зі змісту виписки по рахунку [PERSON] вбачається, що збільшення тіла кредиту понад 5000,00 грн відбувалось за рахунок списання платежів за послугою «миттєва розстрочка», автоматичного погашення простроченої заборгованості та обов`язкових платежів та списання відсотків за ставкою 3,6%. Однак умови щодо надання послуги «миттєва розстрочка», а також щодо порядку збільшення тіла кредиту за рахунок автоматичного погашення простроченої заборгованості та обов`язкових платежів, списання відсотків сторонами у анкеті-заяві від 25.02.2016 погоджені не були, доказів протилежного позивачем не надано. Наявність заборгованості за тілом кредиту у сумі 5000,00 грн підтверджена належними доказами (а.с.17). Збільшення заборгованості за тілом кредиту до 7519,02 грн за максимального кредитного ліміту 5000,00 грн у позові не обґрунтовано та в цій частині позов належними доказами не підтверджено. Матеріали справи не містять доказів збільшення кредитного ліміту до 7519,02 грн, обов`язок доказування відповідно до ст. 12, 13, 83 ЦПК України покладено на позивача, а відтак суд вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту є обґрунтованими частково, а саме на суму 5000,00 грн, оскільки існування такої суми заборгованості підтверджено належними доказами. Як вказано у позові, свої зобов`язання за договором позивач виконав у повному обсязі та надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, однак, відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. Згідно з позовною заявою, до стягнення з відповідача у справі позивачем заявлено заборгованість відповідача за вказаним договором станом на 18.10.2020 в сумі 10831,55 грн, до якої входить 7519,02 грн заборгованості за простроченим тілом кредиту; 2797,78 грн заборгованість за простроченими відсотками; 514,78 грн заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст.625 ЦК України. Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій\~формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, то вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В разі укладення кредитного договору відсотки за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві про приєднання позичальника\~ від 25.02.2016 відсоткова ставка не зазначена. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив зокрема, крім кредиту (суми, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитом. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині заборгованості по процентам за користування кредитом, їх розмір і порядок нарахування, крім самого\~розрахунку кредитної заборгованості за договором від\~25.02.2016 посилався\~на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Умови та правила надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» як невід`ємні частини кредитного договору. До позовної заяви представником позивача долучений письмовий витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному веб-сайті АТ КБ «Приватбанк». При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та Правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки зміст цього документа повністю залежить від волевиявлення і дій лише однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» і витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що\~встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тому, у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за\~змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період з часу виникнення спірних правовідносин (25.02.2016) до моменту звернення до суду з указаним позовом (у грудні 2020\~року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитом, наданий банком витяг з Умов та правил не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. З наведених підстав Верховний Суд дійшов висновку про те, що\~ банк не довів, що саме надані Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брав на себе зобов`язання зі сплати відсотків за користування кредитними коштами в обумовленому позивачем розмірі. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 у справі №342/180/17\~(провадження №14-131цс19). Також, суд не приймає до уваги підписану відповідачем Інформацію про умови кредитування та орієнтовану загальну вартість кредиту, які надані виходячи з обраних умов кредитування від 19.10.2018, оскільки відповідно до зазначених у ній умов, ця інформація зберігає чинність та є актуальною до 03.11.2018, у той час, як відповідно до розрахунку заборгованості за договором від 25.02.2016, сума процентів, яку позивач просить стягнути, нараховані за період з 29.02.2016 по 31.01.2020. Крім того, у інформації визначена процентна ставка у розмірі 43,2% та 42%, залежно від виду картки. Разом з тим, відомостей щодо виду кредитної картки, яка надавалась у користування відповідачу, позивачем не надано, отже належні докази того, за якою відсотковою ставкою слід нараховувати відсотки за період дії Інформації про умови кредитування та орієнтовану загальну вартість кредиту, позивачем не надано. За таких обставин, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача процентів,які нараховані за ставкою 3,6% на місяць, тому позов в частині стягнення 2797,78 грн заборгованості по процентам за користування кредитом задоволенню не підлягає. Також, позивач заявив вимогу про стягнення річних на підставі ч.2 ст.625 ЦК України. Як зазначалося вище, позивач нарахував відсотки відповідно до ст. 625 ЦК України за лютий 2020 року. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Після спливу визначеного договором строку позики, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом припиняється. Що ж стосується нарахування процентів після закінчення строку дії кредитного договору, то Велика Палата ВС роз`яснила, що після закінчення строку кредитування,\~права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2\~ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає\~справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах\~заявлених нею\~вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з довідкою АТ КБ «Приватбанк», на підставі укладеного договору від 25.02.2016 [PERSON] було видано кредитну картку 01.11.2015 зі строком дії по жовтень 2019 (а.с.18), отже строк кредитування закінчився у останній день жовтня 2019 року, 31.10.2019; відповідно, з 01.11.2019 почалось прострочення грошового зобов`язання. Суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення трьох процентів річних за період прострочення виконання грошового зобов`язання, відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України. Водночас, нарахування до стягнення з відповідача на підставі вказаної норми процентів річних в сумі 514,75 грн, суд вважає безпідставним, оскільки, як видно зі змісту розрахунку заборгованості, при обчисленні суми процентів річних за ст.625 ЦК України, позивач виходив із процентної ставки у виді 86,4%, а такий розмір процентів річних за період прострочення грошового зобов`язання не було погоджено сторонами; докази протилежного у матеріалах справи відсутні. Виходячи з обґрунтованого розміру заборгованості за тілом кредиту, який становить 5000,00грн, періоду, за який позивач нарахував відсотки відповідно до ч. 2\~ст. 625 ЦК України, а саме лютий 2020 року, розмір трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання становить 11,51 грн. Враховуючи, що відповідач в добровільному порядку не повернув фактично отримані та використані надані позивачем грошові кошти, що свідчить про порушення прав позивача, суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача фактично отримані грошові кошти (тіло кредиту) в сумі 5000,00 грн та 3% річних відповідно до ч. 2\~ст. 625 ЦК України у сумі 11,51грн. Таким чином, позов підлягає задоволенню частково, а саме, в частині стягнення за кредитним договором заборгованості за тілом кредиту у сумі 5000,00 грн та 3% річних у сумі 11,51 грн. В іншій частині позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене,

Outcome: partial