Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-01 00:00:00

В березні 2021 року позивач [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про позбавлення батьківських прав, мотивуючи тим, що 26.01.2007 зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . У шлюбі народилися: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 28.04.2015 року шлюб між сторонами розірвано (рішення Білоцерківського міськрайонного суду, справа №357/3454/15-ц (ЄДРСР: 43924515)). 16.06.2015 року з Відповідача стягнуто аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частин від усіх видів доходу на кожну дитину (рішення Білоцерківського міськрайонного суду, справа № 357/3456/15-ц (ЄДРСР: 463 71759)). 04.01.2016 року Відповідач визнаний таким, що втратив праві користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] , оскільки з травня 2014 року не проживає у квартирі з синами та позивачем (рішення Білоцерківського міськрайонного суду, справа № 357/15678/15-ц ). Станом на 20.01.2021 року за Відповідачем рахується заборгованість з аліментів в розмірі 142 995,87 гривень. Відповідач жодної допомоги синам не надає, не спілкується з ними, не виявляє батьківського піклування та турботи, не цікавиться життям синів, ігнорує, не спілкується та не проявляє щонайменшої батьківської турботи. 3 травня 2014 року Відповідач жодного разу не поцікавився життям дітей, здоров`ям та інтересами. Сини батька не знають, оскільки зник з життя дітей, коли [PERSON] було 6 місяців, а [PERSON] 5 років 8 місяців, в час необхідної підтримки батька при підготовці до шкільного життя, що виразилося у відчутті неповноцінності серед однолітків. Спроби Відповідача проявити інтерес та батьківську любов до синів, надати кошти на утримання чи погашення заборгованості з аліментів - відсутні. Просила суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] та стягнути з [PERSON] понесені Позивачем судові витрати, що складаються зі сплаченого судового збору у розмірі 908 гривень (а.с. 1-3). Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 березня 2021 року головуючим суддею по справі визначено Орєхова О.І. (а.с. 22). Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. 12 березня 2021 року судом було зроблено запити стосовно місця проживання та реєстрації [PERSON] (а.с. 26). 16 квітня 2021 року за вх. № 18122 судом отримано з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області стосовно [PERSON] (а.с. 28). В зазначеній відповіді було вказано, що [PERSON] , [INFO] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Знято з реєстрації 10.06.2016 року за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу. Якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача. Якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України ( ч. 10 ст. 187 ЦПК України ). Ухвалою судді від 05 травня 2021 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі (а.с. 29-30). Ухвалою суду від 02 червня 2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 05.07.2021 року (а.с. 38-39). 05 липня 2021 року розгляд справи було відкладено на 02 серпня 2021 року (а.с. 46). 22 липня 2021 року за вх. № 34400 судом отримано від служби у справах дітей БМР висновок № 485 від 13.07.2021 року щодо розв`язання даного спору. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, 02.08.2021 року за вх. № 36085 судом отримано заяву, в якій остання просила розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявне оголошення (а.с. 48). Оголошення було вчинено судом у відповідності до вимог ч. 10 ст. 187 ЦПК України, так як зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження відповідача не відомо. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Зазначене вище оголошення було здійснено 06.07.2021 року, тобто завчасно. Третя особа служба у справах дітей Білоцерківської міської ради в судове засідання свого представника не направила, 02.08.2021 року за вх. № 36084 судом отримано заяву від представника третьої особи, в якій останній просив справу розглядати у відсутності представника. Просив задовольнити вимоги в повному обсязі. Інших заяв та клопотань на адресу суду не надходило, як і не надходило з боку відповідача, а також на адресу суду не надходило і відзив на позовну заяву позивача. Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки, належним чином повідомлений відповідач [PERSON] не з`явився в судове засідання, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, не повідомивши суду про поважність причини неявки та не надав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а саме заочного, суд вважає за можливим по даній справі провести заочний розгляд. Ухвалою суду від 02.08.2021 року постановлено провести розгляд даної цивільної справи в заочному порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.01.2007 року, про що в матеріалах справи свідчить копія свідоцтва про шлюб, серія [NUMBER] (а.с. 5). Під час перебування в шлюбі у подружжя народилися діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , про що свідчать наявні в матеріалах справи свідоцтва про народження (а.с. 6, 7). В зазначених свідоцтвах про народження вбачається, що батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.04.2015 року, справа №357/3454/15-ц, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 8). Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16.06.2015 року, справа № 357/3456/15-ц, з відповідача [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частин від усіх видів заробітку (доходу), однак не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 10.03.2015 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с. 11-12). Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.01.2016 року [PERSON] визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] ( а. с. 9-10 ). Зазначеним судовим рішенням було встановлено, що [PERSON] з травня 2014 року не проживає у вищевказаній квартирі з синами та позивачем. Згідно наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 20.01.2021 року, заборгованість [PERSON] становить в розмірі 142 995,87 гривень ( а. с. 13-14 ). Звертаючись до суду з позовною заявою про позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] , позивач [PERSON] зазначає, що відповідач жодної допомоги синам не надає, не спілкується з ними, не виявляє батьківського піклування та турботи, не цікавиться життям синів, ігнорує. 3 травня 2014 року відповідач жодного разу не поцікавився життям дітей, здоров`ям та інтересами. Сини батька не знають, оскільки зник з життя дітей, коли [PERSON] було 6 місяців, а [PERSON] 5 років 8 місяців. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5 та 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З довідки, виданої [PERSON] 22.02.2021 року за вих. № 11 Білоцерківською спеціалізованою школою І-ІІІ ступенів № 1 з поглибленим вивченням слов`янських мов БМР Київської області вбачається, що мати [PERSON] дійсно виховує дитину [PERSON] сама, батько навчанням та вихованням дитини не цікавиться і не займається (а.с. 15). Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області № 485 від 13 липня 2021 року про вирішення судового спору щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно його малолітніх дітей, орган опіки та піклування дійшов до висновку, що [PERSON] в порушення вимог чинного законодавства України з питань охорони дитинства ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей, що є підставою для позбавлення його батьківських прав. Позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо його малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , є доцільним та таким, що відповідає інтересам дітей. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по виханню дитини. Відповідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таке рішення має бути прийнято з метою захисту інтересів неповнолітньої дитини, яка фактично позбавлена його батьківського піклування. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року (справа № 631/2406/15-ц провадження № 61-36905св18). Як встановлено в судовому засіданні відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений про розгляд справи щодо позбавлення останнього батьківських прав, однак в судове засідання не з`явився, жодних пояснень та заперечень стосовно позовних вимог не надав. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно своїх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наявними матеріалами цивільної справи та встановленими обставинами. Відповідно до статті 76 ЦПК Країни доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, в судовому засіданні під час розгляду вказаної справи знайшло свого підтвердження того, що відповідач [PERSON] у відповідності до вимог ст. 164 СК України тривалий час ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). А тому, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача до відповідача про позбавлення батьківських прав є обґрунтованими, доведеними та такими, що знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, а тому підлягають задоволенню. Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. При зверненні до суду з вищевказаними позовними вимогами позивачем було сплачено судові витрати у розмірі 908,00 гривень, що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією (а.с. 19). Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесенні останньою судові витрати у вищезазначеному розмірі. Одночасно суд роз`яснює, що відповідно до ч. 1 ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved