Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернулося до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до [PERSON] , в інтересах якого діє представник [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на наступні обставини. Відповідно до заяви б/н від 08.11.2012 [PERSON] отримав кредит у розмірі 8000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами Банку складають між ним та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості за кредитом, сплати нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі, а саме надало відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, у порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконала. У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 30.04.2019 має заборгованість у загальній сумі 125943,40 грн, яка складається з наступного: 7792,84 грн - заборгованість за кредитом; 118150,56 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом з 08.11.2012 по 30.03.2018. На даний час відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ КБ «ПриватБанк», у зв`язку з чим позивач просив стягнути зі [PERSON] суму заборгованості в розмірі 125943,40 грн та сплачений при зверненні з позовом до суду судовий збір у розмірі 1921 грн. У судове засідання представник позивача не з`явився, у позовній заяві зазначив, що у разі неявки відповідача не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника банку. Відповідач та його представник [PERSON] у судове засідання не з`явилися, остання через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи за їх відсутності, а також відзив на позов та заперечення проти відповіді на відзив представника позивача аналогічного змісту (а.с. 53-59, 118-124), в яких зазначається, що позовні вимоги відповідач визнає частково, а саме в частині стягнення з нього заборгованості за кредитом у розмірі 7792,84 грн, наявність якою ним не оспорювалася, оскільки він дійсно отримав кредитні кредит від позивача у розмірі 8000 грн шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації. Проте строк повернення цього кредиту, а так само інші його умови у заяві не зазначалися. Тому позовні вимоги в частині стягнення з нього на користь позивача заборгованості по процентам за користування кредитом з 08.11.2012 по 30.03.2018 в розмірі 118150,56 грн відповідач не визнав та заперечував проти їх задоволення, посилаючись на ті обставини, що з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами Банку, на які посилається позивач та виходячи з яких відповідачу банком були нараховані проценти за користування цим кредитом, він ознайомлений не був та не ставив свій підпис під зазначеними документами, розмір процентів та інших витрат за отриманим кредитом [PERSON] з позивачем не узгоджував і про них йому відомо не було, а отже законних підстав для стягнення з нього заборгованості по процентам на користь банку він не вбачає. Представником позивача [PERSON] було надано відповідь на відзив та письмові пояснення аналогічного змісту (а.с. 89-97, 145-151), в яких зазначається, що відповідачем була підписана заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, в якій вказано, що підписавши цю заяву [PERSON] ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, в тому числі Умовами та Правилами обслуговування по платіжним карткам, а також Тарифами банку, які разом складають договір банківського обслуговування та до того ж опубліковані на сайті банку. Підпис відповідача на заяві про приєднання свідчить про факт ознайомлення відповідача з умовами кредитування, зокрема з процентною ставкою у розмірі 30% на рік, яка зазначається у Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна». Факт користування кредитними грошима та часткової сплати заборгованості за договором відповідачем також підтверджується випискою з карткового рахунку, за яким відповідачу був встановлений кредитний ліміт. Сам розрахунок заборгованості відповідачем не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи у справі не призначалися. Також представник банку наголошувала на презумпції правомірності правочину, закріплену у цивільному законодавстві. У той же час, законодавчо не встановлений обов`язок кредитора на відібрання підпису позивачальника під інформацією щодо умов кредитування. З огляду на це преставник [PERSON] просила суд задовольнити позовні вимоги повністю. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 08 листопада 2012 року відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, відповідно до якої він отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 8000 грн, що не заперечувалося представником відповідача у наданому відзиві на позовну заяву (а.с. 11). У заяві зазначено, що відповідач згоден із тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Також до позову банк додав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 12, 13-36). Згідно з розрахунком заборгованості за договором без номера від 08.11.2012, відповідач станом на 30.04.2019 має заборгованість у загальній сумі 125943,40 грн, яка складається з наступного: 7792,84 грн - заборгованість за кредитом; 118150,56 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом з 08.11.2012 по 30.03.2018 (а.с. 9-10). Із встановлених обставин вбачається (і це не заперечувалося стороною відповідача), що [PERSON] на підставі заяви останнього було отримано від позивача кредит у розмірі 8000 грн, у зв`язку з чим наразі виник спір щодо права позивача як кредитора у цьому зобов`язанні отримати виданий кредит та сплату процентів за його користування. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Факт користування кредитними коштами відповідачем також підтверджується відомостями з виписки з особового рахунку останнього (а.с. 99-101), яка в розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» є первинним документом. Таким чином, дослідивши матеріали справи та надані докази, враховуючи, що відповідач визнав позов в частині стягнення з нього заборгованості за кредитом у розмірі 7792,84 грн, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом, заборгованості по процентам за користування кредитом з 08.11.2012 по 30.03.2018, проти задоволення яких відповідач заперечував, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення відсотків, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку заборгованості за договором від 08.11.2012, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Представник позивача Гаренко Н.В. також наголошувала у відповіді на відзив на позов, що Умови і Тарифи опубліковані на сайті банку, на підтвердження чого надала відповідні роздруківки (а.с. 103-104, 105-107, 108-110). Зазначеними документами визначаються: пільговий період користування коштами, процентна ставка; права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку; відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування тощо. Однак Умови та правила надання банківських послуг і Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна» не засвідченні належним чином та не містять підпису боржника, а тому не можуть вважатися належним та допустимим доказом. Додані до позову роздруківки витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та витягу з Тарифів не містить будь-яких позначок, які б вказували на ознайомлення відповідача із саме цими за змістом Умовами та правилами надання банківських послуг в ПриватБанку. Таким чином, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг у ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991). Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 цього Закону споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийнятої 09 квітня 1985 року за № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права та бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданого тягаря з`ясування змісту кредитного договору. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, який суд враховує під час розгляду цієї цивільної справи з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Таким чином, відсутні підстави вважати, що під час укладення договору зі [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. З досліджених матеріалів справи вбачається, що підпис споживача [PERSON] під Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна» відсутній, представник відповідача у наданому суду відзиві також зазначив, що з цими документами [PERSON] ознайомлений не був, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 08.11.2012 шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена зокрема у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. За таких обставин суд дійшов висновку, що вказані вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом з 08.11.2012 по 30.03.2018 у розмірі 118150,56 грн задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014 вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом «Про судовий збір»). Понесення позивачем судових витрат у вигляді судового збору в розмірі 1921 грн підтверджується платіжним дорученням від 19.06.2019 та випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України (а.с. 2, 3). Враховуючи те, що задоволенню підлягають 6,19 % позовних вимог (7792,84 грн х 100% / 125943,40 грн), суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених судових витрат у вигляді судового збору у розмірі 118,91 грн - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (1921 грн х 6,19% / 100%). На підставі викладеного,

Outcome: partial