Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-10 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивує тим, що згідно кредитного договору №б/н від 4 грудня 2012 року відповідачу [PERSON] було надано кредит в розмірі 5035,93 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку зі сплатою відсотків за кредитом в розмірі 18% річних з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановленому кредитним договором. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. В порушення укладених умов кредитного договору №б/н від 4 грудня 2012 року відповідач [PERSON] ухиляється від взятих на себе зобов`язань, не погашає кредит та щомісячну сплату відсотків за фактичне використання кредитних коштів і станом на 17.06.2019 року його заборгованість перед банком становить 16593,63 гривень, з яких 4332,55 гривень сума заборгованості за кредитом, 4247,94 гривень сума заборгованості по процентам за користування кредитом, 7451,90 гривень заборгованість по пені та комісії, 561,24 гривень штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди. Просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» 16593,63 гривень заборгованості за кредитним договором №б/н від 4 грудня 2012 року. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивач звернувся до Тячівського районного суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, яка виникла на підставі Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил продукту кредитних карт б/н від 04.12.2012 року. За умовами Генеральної угоди відповідач отримав кошти у сумі 5035,94 гривень на строк 24 місяці, з 04.12.2012 року по 31.12.2014 року під 1,5 % місячних на залишок суми заборгованості. Погашення заборгованості повинно було здійснюватись щомісячно з 1 по 25 число шляхом сплати банку щомісячного платежу у сумі 252 гривні. Дата остаточного платежу повинна була бути здійснена не пізніше 31.12.2014 року. Оскільки відповідач не надавав щомісячні платежі у визначені договором строки, то станом на 17.09.2019 року виникла заборгованість в сумі 16593,63 гривень, яка складалася із заборгованості по кредиту в сумі 4332,55 гривень, заборгованості за відсотками за використання в сумі 4247,94 гривні, заборгованості за пенею та комісією в сумі 7451,90 гривень, штрафу до п.2.2 Генеральної угоди. Із матеріалів позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до суду з позовною заявою в червні 2019 року, тобто в межах спеціально, 50-ти річної позовної давності, обумовленої позивачем в п.п.1.1.7.31 Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року за №СП-2010-256. Як позивач, так і відповідач, визнають, що встановили строк дії договору, термін повернення кредиту, а також строк виконання зобов`язань зі щомісячного внесення платежів до 25 числа кожного місяця в сумі 252 гривні для погашення заборгованості та витратами, передбаченими Генеральною угодою, а в разі порушення строків внесення кожного чергового платежу на 1 день застосування штрафних санкцій відповідно до п.п.2.2. Генеральної угоди. Судом позовна заява з додатками надіслана поштою 07.08.2019 року, отримана відповідачем 09.08.2019 року. Остаточний термін подання відзиву 24.08.2019 року. Вважають, що є всі підстави для відмови в позові. Позивач безпідставно визначає згоду відповідача, як сторони Генеральної угоди, на збільшення позовної давності маючи на увазі посилання на Умови та Правила надання банківських послуг. Умови, які визначають позовну давність тривалістю п`ятдесят років, не містять підпису відповідача, а у Генеральній угоді про реструктуризацію заборгованості та приєднання Умов та Правил продукту кредитних карт б/н від 04.12.2012 року не зафіксована домовленість сторін про збільшення позовної давності. Відтак, сторони за взаємною згодою не збільшували позовну давність до п`ятдесяти років. Отже, слід констатувати, що позовна давність щодо останнього чергового платежу, який мав відбутися до 31.12.2014 року спливла у січні 2017 року, тоді як позивач звернувся з позовом до суду у червні 2019 року. У доданому до позову розрахунку заборгованості, не посвідченого і не підписаного позивачем, зазначено сплату відповідачем чергового платежу 25.03.2013 року, а отже черговий платіж, що мав бути внесений до 25.04.2013 року, пропущений і з наступного дня право позивача було порушено, а отже повинен йти відлік строку звернення позивачем до суду з позовом і застосування строків позовної давності у разі звернення до суду позивачем поза межами строків позовної давності. Також, у вищезгаданому розрахунку зазначено сплату відповідачем у вересні-жовтні 2015 року трьох платежів, тобто позивач визнає, що зазначені платежі були внесені відповідачем поза межами строків кредитування і не має можливості визначити на погашення яких саме чергових платежів періоду з 04.12.2012 року по 31.12.2014 року, ці суми були призначені. Оскільки, позовна давність у цій справі до основної вимоги спливла для звернення позивача до суду, то вона спливла і до додаткової вимоги про стягнення з відповідача штрафу та пені. Отже, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена. Крім того, право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, а вимога про стягнення нарахованої на проценти неустойки за один рік до звернення до суду є необгрунтованою. Тому, просить суд в задоволенні позову відмовити повністю як через необгрунтованість вимоги про стягнення нарахованих штрафу, пені, відсотків поза межами терміну кредитування, так і через пропуск строків звернення до суду з вимогою по основним зобов`язанням. Представник позивача в судове засідання не з`явився, так як надіслав до \~суду заяву в якій просить провести розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, так як надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги не визнає, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних в справі доказів. На підставі ст.247 ч.2 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 4 грудня 2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] була укладена Генеральна угода №б/н, відповідно до якої відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 5035,93 гривень шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у «Приватбанк». За умовами Генеральної угоди відповідач отримав кошти у сумі 5035,94 гривень, зі сплатою 1,5% місячних на суму залишку кредиту, строком на 24 місяці, з 04.12.2012 року по 31.12.2014 року та погашення заборгованості повинно було здійснюватись щомісячно, в період з 1 по 25 число шляхом сплати банку щомісячного платежу у сумі 252 гривні, при цьому дата остаточного платежу повинна була бути здійснена не пізніше 31.12.2014 року. Згідно до ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Згідно до п.1 ст.611 Цивільного кодексу України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором. Відповідно до умов кредитного договору у випадку порушення позичальником зобов`язань, передбачених умовами кредитного договору, банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії, відсотків за користування кредитом. За змістом ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором і згідно до ст. 1048 цього Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від позичальника від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 та ч. 2 ст. 1054 ЦК України наслідками порушення відповідачем зобов`язань щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. В судовому засіданні встановлено, що в порушення умов кредитного договору №б/н від 4 грудня 2012 року відповідач [PERSON] ухиляється від взятих на себе зобов`язань, не погашав кредит та щомісячну сплату відсотків за фактичне використання кредитних коштів і станом на 17.06.2019 року його заборгованість перед банком становить 16593,63 гривень, з яких 4332,55 гривень сума заборгованості за кредитом, 4247,94 гривень сума заборгованості по процентам за користування кредитом, 7451,90 гривень заборгованість по пені та комісії, 561,24 гривень штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого\~встановлені однією\~із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом установлено, що укладений сторонами 4 грудня 2012 року договір складається з підписаної відповідачем Генеральної угоди про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, яка разом з\~Умовами та Правилами надання банківських послуг є Договором про надання банківських послуг. Підписана відповідачем Генеральна угода містить відомості про розмір грошових коштів та умови і порядок їх надання банком та повернення, а долучені позивачем до позовної заяви Витяг з Умов і Правил надання банківських послуг підпису відповідача не містять. Без належних та допустимих доказів про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті заяві зафіксованої домовленості сторін про розмір наданого кредиту, розмір та порядок сплати відсотків за користування грошовими коштами, пені та штрафів за несвоєчасне виконання умов договору, надані позивачем витяг з Умов та Правил надання банківських та Тарифи не є стандартною (типовою) формою кредитного договору. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи №342/180/17. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «Приватбанк» повідомив споживача [PERSON] про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, зокрема, що стосується строку позовної давності в 50 років щодо повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, стягнення пені та штрафів, як про це зазначено в п.1.1.7.31 Умов і Правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк». Згідно ст.256 ЦК України позовна давність це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлений загальний трирічний строк позовної давності. Відповідно до ст. 258 ч.2 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно вимог ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За змістом ст.261 ч.1 та ч.5 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Статтею 264 ЦК передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 вересня 2015 року (справа №6-154 цс15, статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами до 25 числа кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов`язання. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Як встановлено в судовому засіданні відповідно до умов кредитного договору відповідач [PERSON] повинен був сплачувати до 31 грудня 2014 року кредит та плату за користування кредитом шляхом щомісячної сплати, рівними частинами, черговими платежами в сумі по 252 гривні, з 1 по 25 число кожного місяця. Як зазначив у відзиві представник відповідача [PERSON] останній платіж по кредиту відповідач [PERSON] вчинив у вересні-жовтні 2015 року, після чого взагалі не погашав кредит. При цьому, суд констатує, що в наданому представником позивача розрахунку заборгованості відповідача [PERSON] (а.с.3-4) по кредитному договору в графі «сума повернення грошових коштів» остання дата сплати відповідачем заборгованості за кредитом зазначена як 30 жовтня 2015 року. Інших належних і допустимих доказів в судовому засіданні сторонами не наведено. Як встановлено в судовому засіданні з даним позовом до Тячівського районного суду Закарпатської області згідно поштової кореспонденції АТ КБ «Приватбанк» звернулося 8 липня 2019 року, тобто з пропуском трирічного строку, встановленого ст.257 ЦК України, щодо частини чергових платежів по кредиту, які мали бути сплачені в строк до 31 грудня 2014 року. Отже, оскільки строк повернення частини чергових платежів по кредиту за кредитним договором від №б/н\~від 4\~грудня 2012\~рокузакінчився 31 грудня 2014 року, то саме з цієї дати почав спливати строк позовної давності щодо частини чергових платежів по кредиту, які мали бути сплачені в строк до 31 грудня 2014 року. При цьому, наданий позивачем лист від 3 вересня 2009 року за №30.1.0.0/2-20190630РВ000000317 (а.с.73), в якому зазначено, що [PERSON] як клієнт банку згідно кредитного договору від 4 грудня 2012 року за №б/н отримав картку № [NUMBER] зі строком дії картки до останнього дня 07.2016 року, суд не бере до уваги, оскільки він не підтверджений іншими належними доказами та не спростовує факт спливу строку позовної давності щодо частини чергових платежів по кредиту, які мали бути сплачені в строк до 31 грудня 2014 року. Згідно ст..266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно, тощо). Відповідно до ч.4 та ч.5 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. В ході розгляду цивільної справи представник відповідача [PERSON] наполягав на застосуванні спливу позовної давності, а представник позивача питання про поновлення цього строку не ставив. Таким чином, враховуючи, що АТ КБ «Приватбанк» пропущено строк звернення до суду з позовом щодо стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором №б/н від 04 грудня 2012 року, суд вважає, що в задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором слід відмовити у зв`язку із спливом строку позовної даності. Судові витрати в частині сплати судового збору слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed