Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-02 00:00:00

В березні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування авансу за придбання квартири.В своїй заяві зазначила, що [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS]. Між ними виникла домовленість щодо укладення договору купівлі-продажу цієї квартири, в зв'язку з чим 27.212.2012 року вона передала [PERSON] в якості авансу за квартиру гроші в розмірі 5000 доларів США. Проте, отримавши гроші, останній відмовився продавати квартиру позивачу, та продав її іншій особі. Гроші, отримані в якості авансу, [PERSON] також відмовився їй повертати, в в'язку з чим вона прохала суд стягнути з останнього отриманні ним кошти, сума яких за розрахунками позивача з врахуванням курсу долара до національної валюти, становить 53000 грн. Потім, в липні 2014 року позивач подала уточнену позовну заяву, відповідно до якої в якості другого співвідповідача залучила [PERSON], проте позовні вимоги не змінювала. Уточнений позов обґрунтовувала тим, що в ході судового розгляду їй стало відомо, що відповідач нібито віддав всі кошти, отримані ним в якості авансу за квартиру, представнику позивача за довіреністю - [PERSON], що підтверджується написаною останньою в присутності свідків розпискою. Ця розписка була надана в ході судового розгляду представником відповідача [PERSON] - адвокатом [PERSON] Проте, позивач вважає, що розписка виконана не [PERSON], і тому прохає суд відшкодувати на свою корить з [PERSON] грошові кошти в розмірі 53000 грн. як аванс за продаж квартири. В судовому засіданні представник позивача - адвокат [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, прохає суд їх задовольнити та стягнути з [PERSON] вказану суму. Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] проти задоволення позову заперечує. Вважає, що вимоги позивача є безпідставними, оскільки грошові кошти, отримані від позивача в якості авансу за придбання квартири, [PERSON] вже повернув 29.04.2013 року представнику позивача - [PERSON] Повноваження останньої на отримання коштів підтверджувались виданою [PERSON] довіреністю, посвідченою нотаріально. Факт передачі грошей підтверджується розпискою, написаною [PERSON] в присутності двох свідків. Копію довіреності [PERSON] та копію розписки [PERSON] представник відповідача долучив до матеріалів справи. Крім того, заперечуючи проти позову, адвокат [PERSON] посилається також на той факт, що позивач не підтвердив належними доказами розмір гривневого еквівалента стягуваної грошової суми. [PERSON] при визначенні ціни позову, всупереч вимогам закону, використовувала комерційний, а не офіційний валютний курс, який встановлюється Національним банком України. Відповідач [PERSON] надала суду заяву, в якій прохає розглянути справу без її участі, в задоволенні позову відмовити. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справ, та всі надані докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків: Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями ч.1 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Представником відповідача в судовому засіданні визнається факт того, що [PERSON] в 2012 році мав намір продати [PERSON] належну йому квартиру за адресою: [ADDRESS] , і 27.12.2012 року дійсно прийняв від позивача в якості авансового платежу за цю квартиру 5000 доларів США. Вищезазначене підтверджується розпискою, написаною [PERSON] 27.12.2012 року в присутності двох свідків (а.с.14). З матеріалів справи вбачається, що 20.12.2012 року [PERSON] видала [PERSON] довіреність з широким колом повноважень, в тому числі повноваженнями одержувати належне їй майно. Довіреність видана без права передоручення строком на один рік, тобто була чинною до 20.12.2013 року. Вказана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 37-38 ). При цьому в ході розгляду справи встановлено, що 29.04.2013 року [PERSON] повернув [PERSON], яка діяла в інтересах позивача на підставі вищевказаної довіреності, грошові кошти, еквівалентні 5000 доларів США, отримані ним раніше від [PERSON] в якості авансу за квартиру. Цей факт підтверджується наданою відповідачем розпискою, написаною [PERSON] в присутності свідків (а.с. 41 ). В судовому засіданні представник позивача- адвокат [PERSON] факт видачі [PERSON] довіреності [PERSON] - не спростовував і вимог щодо визнання цієї довіреності недійсною не заявляв. Судом встановлено, що позивач [PERSON] видану на ім'я відповідачки [PERSON] довіреність - не скасовувала. За змістом ст. 250 ЦК України представник має право відмовитись від вчинення дій, які були визначені довіреністю. [PERSON] не відмовилась від вчинення дій повіреного, які визначені у довіреності, і діючи у межах наданих їй повноважень впродовж строку довіреності, отримала від [PERSON] грошові кошти, які є предметом позову. Відповідно до ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Отже, в зв'язку з вищенаведеним суд дійшов висновку, що відсутні підстави для стягнення з відповідача [PERSON] коштів, сплачених йому позивачем в якості авансу за квартиру. В ході розгляду справи встановлено, що ці кошти в ході виконання договору доручення згідно наданої [PERSON] довіреності отримала відповідач [PERSON], що підтверджується її розпискою від 29.04.2013 року. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Право вибору способу захисту, передбаченого законом, належіть особі, яка звернулась за захистом свого права (ст., ст. 3,4, 11 ЦПК України). Згідно із ч.2 ст.31 ЦПК України позивачеві належить право й визначення предмета і підстав позову. Але позивач заявлені вимоги безпосередньо до відповідача [PERSON] не висуває, і не ґрунтує свій позов на нормах закону, що регулюють ці правовідносини. Доводи позивача в частині невизнання ним факту отримання [PERSON] від [PERSON] коштів, еквівалентних 5000 доларів США згідно розписки від 29.04.2013 року, - належними та допустити доказами не підтверджені, і тому не приймаються судом при вирішенні спору. Також суд погоджується з представником відповідача [PERSON] - адвокатом [PERSON] в частині того, що позивач не підтвердив належними доказами розмір гривневого еквіваленту стягуваної суми. Відповідно до пп. «а» п.3 Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління НБУ від 12.11.03р. № 496, офіційний курс гривні до долара США розраховується як середньозважений курс продавців і покупців, що склався поточного робочого дня за даними системи підтвердження угод на міжбанківському валютному ринку України НБУ. Проте, визначаючи ціну позову, [PERSON] посилається на довідку, видану Вільнянським відділенням № 320 ПАТ Укрсоцбанка від 03.03.2014 року, яка містить відомості про комерційний курс покупки та продажі доларів США саме конкретною банківською установою, а відомостей щодо середньозваженого курсу валют не містить. Тобто доказів щодо офіційного курсу валют та розрахунку позовних з врахуванням цього курсу - позивачем не надано. Отже, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів в розмірі 53000 грн., і тому в задоволенні позову необхідно відмовити. При цьому суд вважає за необхідне роз'яснити позивачу, що з врахуванням вищевикладених обставин вона не позбавляється права на повторне звернення до суду за захистом своїх прав в порядку та на підставах, визначених законом.

Outcome: dismissed